Справа № 127/10394/22
Провадження № 22-ц/801/261/2023
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Матківської М. В.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гуменюка К. П. у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Вінниця за відсутності сторін,
у цивільній справі № 127/10394/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:
У травні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14 листопада 2019 року, мотивуючи зазначені вимоги тим, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14 листопада 2019 року. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та останній отримав кредитну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «тарифами», які викладені на банківському сайті, www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.
Позивач свій обов`язок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі. Станом на 15 лютого 2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 32 106 грн. 07 коп., з яких: 25 897 грн. 42 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 25 897 грн. 42 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 208 грн. 65 коп. – заборгованість за простроченими відсотками.
Пославшись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану суму заборгованості та сплачену суму судового збору у розмірі 2 481 грн.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14 листопада 2019 року в розмірі 23 727 (двадцять три тисячі сімсот двадцять сім) грн. 03 коп. станом на 15 лютого 2022 року.
У решті вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 833 (одна тисяча вісімсот тридцять три) грн. 50 коп.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти за тілом кредиту в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а тому суд дійшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що долучені до матеріалів справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Витяг з Тарифів не містять підпису позичальника, а тому АТ КБ «Приватбанк» не доведено, що ОСОБА_1 під час підписання анкети-заяви ознайомлювалася саме з цими Умовами та правилами і Тарифами.
Також у рішенні зазначено та обґрунтовано, що позичальник має сплатити лише 23 727 грн. 03 коп. а не 25 897 грн. 42 коп. як наполягає на тому банк, оскільки з наданого розрахунку заборгованості слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту. За даними розрахунку за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки в сумі 2 170 грн. 39 коп., відповідно і тіло кредиту збільшилося на цю суму (2 170 грн. 39 коп. – загальна сума відсотків погашена за рахунок тіла кредиту (четверта колонка розрахунку). Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами в письмовому вигляді відсотків, а тому сума відсотків, які погашені за рахунок тіла кредиту в розмірі 2 170 грн. 39 коп. не може бути врахована під час розрахунку заборгованості за кредитом.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог (щодо решти заборгованості за тілом кредиту, відсотків) позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що воно в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому просить оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої він погодився, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір надання банківських послуг.
14 листопада 2019 року відповідачем підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту). Крім того, 14 листопада 2019 року відповідачем підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка подається до суду апеляційної інстанції, оскільки про підстави відмови в частині позовних вимог позивач дізнався безпосередньо з судового рішення, у зв`язку з чим просить прийняти цей доказ та дослідити у встановленому порядку. У вказаній заяві, підписаній відповідачем, зазначено основні умови кредитування, зокрема, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних. Аналогічні умови кредитування були викладені в підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту, який наявний в матеріалах справи, однак не був досліджений належним чином судом першої інстанції. В даному паспорті споживчого кредиту відповідач особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки. Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків та штрафу. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що заборгованість за процентами за весь період нараховувалися саме за визначеними заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг, ставками.
Отже, встановивши, що банк надав відповідачу саме кредит, відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав вважати, що кошти які відповідач вносив на рахунок платіжних карток слід вважати, як повернення саме кредитних коштів, а не сплату відсотків та комісії за їх користування, оскільки відповідач цього не заперечив, а своїми діями підтвердив сплату відсотків за користування коштами банку. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 26 січня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 упродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшов.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з положеннями частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, зазначена справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки АТ КБ «Приватбанк» рішення суду першої інстанції оскаржує лише у відмовленій його частині, тому в іншій частині рішення суду в силу вимог статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до наступних висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 14 листопада 2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Згідно з інформацією, викладеною в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Звертаючись до суду з позовом, банк надав анкету-заяву від 14 листопада 2019 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанку», яка підписана відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2019 року, виписку за договором, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms.
Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 15 лютого 2022 року становить 32 106 грн. 07 коп., з яких: 25 897 грн. 42 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі.: 25 897 грн. 42 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 208 грн. 65 коп. – заборгованість за простроченими відсотками.
Відтак між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 23 727,03 грн. за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання по поверненню отриманих кредитних коштів відповідач не виконав, фактично користуючись ними у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення повної суми за тілом кредиту та прострочених відсотків з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, відповідальності за прострочене зобов`язання, подані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки та відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Визначаючись щодо заявлених вимог, суд звертає увагу, що позивач просить стягнути як тіло кредиту, так і прострочені відсотки за користування кредитом.
Щодо позовної вимоги про стягнення процентів, то суд зазначає, що, як слідує з розрахунку, заборгованість за простроченими відсотками які позивач просить стягнути, становить 6 208,65 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як встановлено із матеріалів справи, зокрема із анкети-заяви позичальника від 14 листопада 2019 року в ній відсутні його умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 листопада 2019 року посилається на виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, довідку про видані картки, анкету-заяву позичальника, Паспорт споживчого кредиту, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/, в тому числі і на зміни, які вносилися до них, а також Тарифи, як невід`ємну частину договору, яким визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пені та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем.
За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, відповідальності за прострочене зобов`язання, подані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Викладене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі №14-131цс19, що згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має ураховуватися судами інших інстанцій. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Також колегія суддів апеляційного суду визнає безпідставними посилання позивача на те, що всі умови кредитування викладені у Паспорті споживчого кредиту, підписаному ОСОБА_1 . Така обставина, за твердженням представника банку, безспірно свідчить про погодження усіх істотних умов укладеного з відповідачем договору, проте анкета-заява позичальника не містить жодних відомостей про сам Паспорт як складову цього договору.
На підтвердження заявлених вимог, АТ КБ «Приватбанк» надало довідку про умови кредитування (Паспорт споживчого кредиту), проте місцевий суд не прийняв її до уваги з огляду на те, що така довідка-таблиця підписана позичальником 05 березня 2020 року (а.с.10-11), в зв`язку з чим відсутня можливість встановити до якого саме кредитного договору відносяться вказані умови кредитування, так як згадана довідка-таблиця не містить інформації, яка б дала можливість вважати, що викладені у ній умови кредитування відносяться до кредитного договору про надання банківських послуг б/н від 14 листопада 2019 року.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок: «Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.
Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є Паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з Паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означають укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у Паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».
Отже апеляційний суд вважає, що Паспорт споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (це не частина кредитного договору, а спосіб повідомлення кредитором позикодавця про наявні пропозиції кредитування) та зміст - не є підтвердженням досягнення між банком і позичальником умов кредитування, у тому числі й щодо процентної ставки, штрафів.
Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками є правильним.
Щодо заборгованості по тілу кредиту, то як слідує з розрахунку тіло кредиту становить 25 897 грн. 42 коп. Однак, з наданого розрахунку заборгованості слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту. За даними розрахунку за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки в сумі 2 170 грн. 39 коп., відповідно і тіло кредиту збільшилося на цю суму (2 170 грн. 39 коп. – загальна сума відсотків погашена за рахунок тіла кредиту (четверта колонка розрахунку). Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами в письмовому вигляді відсотків, а тому сума відсотків, які погашені за рахунок тіла кредиту в розмірі 2 170 грн. 39 коп. не може бути врахована під час розрахунку заборгованості за кредитом.
Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14 листопада 2019 року за тілом кредиту в сумі 23 727 грн. 03 коп. (25 897 грн. 42 коп. – 2 170 грн. 39 коп.).
Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підписаної відповідачем 14 листопада 2019 року заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, у якій зазначено основні умови кредитування, зокрема, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних, долученої АТ КБ «Приватбанк» до апеляційної скарги, судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).
Однак, банк в апеляційній скарзі взагалі не мотивував неможливість подання заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг до суду першої інстанції, а лише зазначив про вказану заяву в апеляційній скарзі, додавши її копію до апеляційної скарги (а.с.97-104).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що указаний доказ не може бути прийнятий апеляційним судом, оскільки такий доказ до суду першої інстанції позивачем не подавався, предметом дослідження в суді не був, а мотивів неможливості подання заяви до суду першої інстанції, банком не наведено.
Аналогічний висновок викладений у поставові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести на рахунок позивача.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                 Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                    І. М. Стадник 

                                                 М. В. Матківська