КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

унікальний номер справи 753/5609/17
апеляційне провадження № 22-ц/824/289/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
            07 лютого 2023 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                судді - доповідача                       Білич І.М.
                             суддів                                         Мостова Г.І., Слюсар Т.А.
                                при секретарі                              Рагушіна І.В.
                                 за участю: позивача                       ОСОБА_1 
                                   представника позивача                 ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дарницькогорайонного суду м. Києва Колесник О.М.,
у цивільній справі №753/5609/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1   про визнання квартири особистою приватною власністю,
 
в с т а н о в и л а:
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з позовом в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 , 12 липня 1997 року укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського району міста Києва, актовий запис № 345. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від                      16 червня 216 року шлюб розірвано. За час шлюбу позивач та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач вважала, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також  зазначила, що після припинення сімейних відносин сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, що стало підставою для звернення до суду.
 
ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що за час шлюбу він та ОСОБА_1 проживали у квартирі АДРЕСА_2 в якій він був власником 1/2 частини вказаної квартири, з яких 1/6 частина квартири була отримана ним у спадщину, а 1/3 частини квартири - 31 березня 1993 року отримано у власність шляхом її приватизації.
За аналогічними підставами, мати відповідача ОСОБА_4 набула право власності на такий же розмір майна. Він та його мати ОСОБА_4 , 21 листопада             2000 року продали квартиру АДРЕСА_2 , та за кошти отримані від її продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстрували на ім`я ОСОБА_3 , та квартиру АДРЕСА_3 , яку зареєстрували на ім`я ОСОБА_4 .
Відтак спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти, які набуті ним до шлюбу, а ОСОБА_1 за час шлюбу не працювала, свого внеску у придбання спірної квартири не здійснила.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру                АДРЕСА_1 .
 
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 , а  у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Скаржник посилалася на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , а висновок суду про те, що кошти за які було придбано спірну квартиру отримані від продажу квартири, що належала ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 не відповідає обставинам справи.
 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києві від 04 червня 2020 року скасовано та постановлено нове рішення, за яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Яровенко В.М. підтримали апеляційну скаргу та просили  її задовольнити з наведених в ній підстав.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи представник ОСОБА_3 - адвокат Шумило Н.М. надіслала до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнаючи спірну квартиру приватною власністю ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. При цьому, суд посилався на те, що спірну квартиру придбано за кошти, отримані внаслідок продажу квартири, що належала матері ОСОБА_3 .
Проте погодитися з таким висновком суду не можна виходячи з наступного.
 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 липня 1997 року зареєстровано шлюб між сторонами. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2016 року у справі № 362/2275/16-ц вказаний шлюб розірвано.
Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 працювала двірником житлово-експлуатаційної контори і як її працівник отримала ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 54,4 кв.м.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 квітня 1999 року, серія АВА № 176635 від 29 квітня 1999 року, виданого завідуючою Четвертої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (далі - свідоцтво про право на спадщину), вказана квартира була приватизована в рівних частинах на трьох осіб - ОСОБА_3 та його батьків: ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .
Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями ОСОБА_6 є його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 , які отримали в спадщину по 1/6 частині квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
У період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_3 був власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , з якої 1/6 частину квартири він набув шляхом спадкування, 1/3 частину квартири - шляхом приватизації. Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 набула право власності на 1/2 частину вказаної квартири з аналогічних підстав.
Згідно з пунктом 3 договору купівлі - продажу квартири від 21 листопада 2000 року, серія АВН № 210306, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Горшковою О. Ф., ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , за 6 000,00 грн.
Відповідно до договору купівлі - продажу від 30 листопада 2000 року, серія АВО № 289097, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Тесленко Ю. П., зареєстрованого за № 2-5712, ОСОБА_3 придбав спірну квартиру.
18 грудня 2000 року мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа 14,80 кв. м.
 
Відповідно до п.3 договору купівлі - продажу від 30 листопада 2000 року, серія АВО № 289097, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Тесленко Ю. П., зареєстрованого за № 2-5712, ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за 11 059,00 грн.
Сторони в судовому засіданні визнали, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 під час шлюбу.
На час набуття прав на спірну квартиру був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року (КпШС).
Згідно зі ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічна норма закріплена у ст.60 СК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
Також, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі № 372/504/17).
 
 Глава ІІІ СК України закріплює правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка та його режим.
Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
 
Отже, враховуючи те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт набуття майна під час шлюбу, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на спірну квартиру.
 
Суд касаційної інстанції скасовуючи постанову апеляційного суду та повертаючи справу  на новий апеляційний розгляд вказував на те, що Верховний Суд частково погоджується з доводами касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач надав докази часткової сплати за придбання спірної квартири особистими коштами, не встановив розмір особистих коштів, витрачених ОСОБА_3 , з огляду на те, що сума, отримана з продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , в розмірі 6000 грн. належала ОСОБА_3 у рівних частках з його матір`ю ОСОБА_4 .
Частиною 1 ст. 417 ЦПК України встановлено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира придбана за 11059 грн., а вартість  продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , належної позивачу за зустрічним позовом і його матері в рівних частинах, становила 6000 грн.
Час між продажом квартири за адресою: АДРЕСА_4 і придбанням спірної квартири становить дев'ять днів.
Відтак, вказані обставини та докази надані скаржником, на думку колегії суддів, з урахуванням висновків касаційної інстанції, підтверджують факт часткової сплати ОСОБА_3 особистими коштами вартості спірної квартири у розмірі 3000 грн., оскільки сума отримана з продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 6000 грн., належала ОСОБА_3 у рівних частках з його матір`ю  - ОСОБА_4 . Доказів на спростування вказаних обставин в ході розгляду справи надано не було, як і доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_4 (мати відповідача) відмовилась від своєї частки з продажу квартири на користь свого сина, або навпаки відповідач свою грошову частку  отриману від продажу квартири АДРЕСА_2 передав  своїй матері ОСОБА_4 для придбання останньою квартири АДРЕСА_3 .
.
Отже, за таких обставин розмір коштів витрачений  подружжям на придбання спірної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 становить 7059 грн. (11059 грн.(загальна вартість квартири) - 3000 грн. (особисті кошти ОСОБА_3 від продажу квартири), а відтак частка кожного із подружжя - 3529, 50 грн. 
Відтак, майновий  внесок ОСОБА_3 у придбання квартири складає 6529,50 грн. (3529,50 грн.+3000 грн.), що становить  59/100 частин квартири, а ОСОБА_1 - 4530, 50 грн., що становить 41/100.
 
Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.1, 2 ст. 376 ЦПК  України).
 
Враховуючи, вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення  як первісного позову  ОСОБА_1 так  часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 з зазначених вище підстав.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 381, 382-384,387  ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и  л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року скасувати та постановити нове, за яким. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю задовольнити частково.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності задовольнити частково.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.
 У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частку квартири АДРЕСА_1 .
   У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 59/100 частки квартири АДРЕСА_1 .
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту  судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 лютого  2023 року.
 
Суддя-доповідач:                                                  
 
Судді: