П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/2586/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Окис Т.О.  
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
17 березня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2022 року Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 (далі – позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Житомирській області) від 19 листопада 2021 року № 0115020706 про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 38090,00 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зокрема, апелянт зазначає, що позивачем під час перевірки не було надано документів підтверджуючих облік товарних запасів за місцем їх реалізації, в даному випадку на загальну суму 19045 грн. За результатами фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення обліку товарних запасів у порядку встановленому законодавством за місцем їх реалізації, оскільки за місцем здійснення господарської діяльності кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " зберігалося алкогольні напої на суму 19045 грн без відповдіних документів.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
08.03.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що з 21 по 29 жовтня 2021 року ГУ ДПС у Житомирській області на виконання вимог наказу від 20 жовтня 2021 року №1488-п та на підставі направлень від 20 жовтня 2021 року №3676, №3677 проведена перевірка господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
За наслідками перевірки складено акт фактичної перевірки від 29 жовтня 2021 року №10846/06/50/рро/ НОМЕР_1 , згідно якого встановлено порушення пунктів 11, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР.
У додатковій інформації акта про факти встановлені в ході перевірки зазначено, що позивачем під час перевірки не було надано документів, які підтверджують облік товарних запасів за місцем їх реалізації на загальну суму 19045,00 грн.
У зв`язку з відмовою найманого працівника позивача від підписання та отримання примірника акта перевірки, відповідачем складено акти від 29 жовтня 2021 року про відмову від підписання акта перевірки та його отримання.
На підставі акта перевірки 19 листопада 2021 року відповідачем складено податкове повідомлення – рішення № 0115020706 про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 38090,00 грн.
Позивач уважає таке рішення протиправним, тому звернулася до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно, всупереч вимогам чинного законодавства прийнято оскаржуване податкове повідомлення – рішення №0115020706 від 19 листопада 2021 року, яке з огляду на його безпідставність слід визнати протиправним та скасувати.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг є Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №265/95-ВР). Дія цього Закону поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України № 265/95-ВР контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють контролюючі органи шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Як вбачається з акту фактичної перевірки, податковим органом встановлено порушення позивачем пунктів 11, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР.
Згідно доводів апеляційної скарги, позивачем під час перевірки не було надано документів підтверджуючих облік товарних запасів за місцем їх реалізації, в даному випадку на загальну суму 19045 грн.
Також апелянтом зазначено, що за результатами фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення обліку товарних запасів у порядку встановленому законодавством за місцем їх реалізації, оскільки за місцем здійснення господарської діяльності кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " зберігалося алкогольні напої на суму 19045 грн без відповідних документів.
Колегія суддів дослідивши вказані доводи апелянта встановлено, що 23 жовтня 2021 року на адресу позивача контролюючим органом направлено запит про надання документів, який згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отриманий позивачем 28 жовтня 2021 року.
Відповідно до підпунктів 20.1.2, 20.1.6, 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.
Згідно положень пункту 85.2 статті 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Згідно з пунктом 85.4 цієї правової норми при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Відповідно до пункту 73.3 статті 73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.
Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами 1 – 5 цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Водночас, за результатами огляду наданої відповідачем копії запиту про надання інформації від 23 жовтня 2021 року, він, усупереч вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України, не містить такої обов`язкової складової, як печатки контролюючого органу, а тому позивач відповідно до зазначеної правової норми не мав обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 квітня 2019 року у справі № 804/5722/16, від 10 червня 2019 року у справі №804/5840/16, від 10 березня 2020 року у справі № 120/1378/19.
Тим часом, 29 жовтня 2021 року позивач надала відповідачу всю запитувану останнім та наявну у неї інформацію.
Однак, така не була врахована відповідачем під час прийняття спірного рішення.
Додаткового суд зауважує, що відповідач також не виконав вимоги пункту 85.4 статті 85 ПК України, а саме не пересвідчився у тому, що позивач отримала запит не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Наведене, свідчить про безпідставність та помилковість тверджень відповідача про ненадання позивачем документів, які підтверджують облік товарних запасів за місцем їх реалізації.
Щодо доводів апелянта про те, що за місцем здійснення господарської діяльності кафе "Троянда" зберігалися алкогольні напої на суму 19045 грн слід зазначити наступне.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
До суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб – підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) (стаття 20 Закону України № 265/95-ВР).
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 996-ХІV).
Стаття 1 цього Закону встановлює, що бухгалтерський облік – процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція – дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання – заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію.
За визначенням частини 2 статті 3 Закону України № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Частиною 1 статі 9 Закону України № 996-ХІV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Приписами пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі – Положення № 88) встановлено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі – первинні документи). Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування (обліку) товару за місцем їх реалізації, належать первинні документи щодо походження (руху) товару, наприклад: накладні на внутрішнє переміщення товару, податкові та видаткові накладні.
Порушенням порядку ведення бухгалтерського обліку товару за місцем їх реалізації є, зокрема, відсутність у суб`єкта підприємницької діяльності первинних документів, які підтверджують рух таких товарів. 
До позовної заяви ФОП ОСОБА_2 надала копії видаткових накладних на придбаний товар, а також під час розгляду справи у судовому засіданні судом оглянуто Книги надходження товарів №1 та №2, у яких зазначено весь придбаний позивачем товар за період з 08 вересня 2019 року по день перевірки.
Оскільки наведені вище положення Закону України №996-ХІV та Положення №88 не є обов`язковими для позивача, який є фізичною особою – підприємцем, а не юридичною особою, суд приходить до висновку, що позивач веде облік придбаного товару.
Додатково суд зауважує, що фінансова санкція, встановлена статтею 20 названого Закону, може бути застосована до суб`єкта господарювання лише у тому випадку, коли ця особа здійснює реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, визначеному Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку та/або якщо особа не надала під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів.
Як правильно зазначено судом першої інстанці, сама по собі відсутність на момент перевірки контролюючим органом накладних за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України №996-ХІV та Положення №88, не є підставою для застосування до юридичної особи фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону України №265/95-ВР.
Даний висновок також узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі №21-275а14, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-89а13, від 04 червня 2013 року у справі № 21-155а13, від 17 грудня 2013 року у справі № 21-442а13, Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 серпня 2018 року у справі №825/10/17, від 30 січня 2018 року у справі №810/1148/17, від 07 серпня 2018 року у справі №825/10/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 803/1676/16, від 11 червня 2020 року у справі №815/1322/16.
Верховний Суд в постанові від 05 березня 2019 року у справі № 806/2402/16 зазначив, що суд не погоджується з доводом податкового органу стосовно того, що санкція статті 20 Закону України №265/95-ВР застосовується також у випадку не ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації.
Аналогічної позиції дотримується Державна податкова адміністрація України, викладеної у листі від 14 липня 2003 року № 10974/7/23-2117, яким роз`яснено, що відсутність накладних або їх неправильне оформлення не може бути віднесене до порушень установленого порядку обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації. Крім того, законодавством не передбачений порядок обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, тому оприбуткування товарів здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку в Україні.
Доказів того, що позивач здійснила реалізацію товарів, які зазначені в Описі алкогольних напоїв, що знаходяться на місці здійснення господарської діяльності позивача за адресою: АДРЕСА_1 21 жовтня 2021 року, відповідач суду також не надав.
Крім того, згідно доводів відповідача розмір штрафних санкцій за порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України №265/95-ВР розраховано виходячи із суми 19045,00 грн, що є вартістю фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), виявлених під час проведення перевірки.
В матеріалах справи міститься Опис алкогольних напоїв, що знаходяться на місці здійснення господарської діяльності позивача за адресою: м. Малин, вул. Кримського, 2 21 жовтня 2021 року (далі – Опис), відповідно до змісту якого зняття фактичних залишків товарів проведено станом на 21 жовтня 2021 року, а загальна вартість фактичних залишків запасів (алкогольних напоїв), виявлених під час проведення перевірки, становить 19045,00 грн.
З метою поліпшення якості оформлення посадовими особами органів державної податкової служби матеріалів планових та позапланових перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), норм з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів та ліцензій наказом Державної податкової адміністрації України від 12 серпня 2008 року затверджено Методичні рекомендації щодо оформлення матеріалів перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій (далі – Методичні рекомендації)
Відповідно до розділу 5 Методичних рекомендацій фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначені при обстеженні приміщень суб`єкта господарювання, під час перевірки відображаються у відомості про результати контролю за повнотою оприбуткування, реалізації та фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей) (далі – Відомість), форму якої наведено у додатку 3 до Методичних рекомендацій.
У Відомості зазначаються назва та код суб`єкта господарювання, адреса, назва й адреса господарського об`єкта, інформація про підставу проведення перевірки, дата та час початку і завершення перевірки, інформація про результати перевірки. Перед проведенням перевірки у матеріально відповідальної особи береться розписка щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), включення у товарні звіти всіх видаткових і прибуткових документів на цінності. Розписка є невід`ємною частиною Відомості.
При цьому, відповідачем не надано Відомість, а також розписку, яка є невід`ємною частиною такої, щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), включення у товарні звіти всіх видаткових і прибуткових документів на цінності.
Суд також зауважує, що відповідно підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.
Таким чином, виявлення будь-якої нестачі товарів, може бути зроблено лише за результатами офіційної інвентаризації складу платника податків. Єдиним належним та допустимим доказом залишку чи нестачі товарно-матеріальних цінностей є акт інвентаризації.
Отже, вимога щодо проведення інвентаризації поширюється на усіх платників податків, в тому числі і фізичних осіб – підприємців.
Окрім того, положення зазначеної правової норми вказують на те, що контролюючий орган наділений правом вимагати проведення інвентаризації під час здійснення ним відповідної перевірки саме з метою використання отриманих відомостей в межах цієї ж перевірки.
Тобто, проведення інвентаризації має здійснюватися саме платником, а контролюючий орган може лише вимагати її проведення.
При цьому, проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення перевірки інвентаризації товару є єдиним встановленим законом засобом доказування.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 06 лютого 2020 року по справі №807/1556/17.
Відповідно до статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Організація та основні правила проведення інвентаризації врегульовано Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 року за №1365/26142 (далі – Положення № 879).
Абзацом 6 пункту 7 Положення №879 встановлено, що проведення інвентаризації є обов`язковим, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. Інвентаризація має розпочатися в термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цього органу, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення №879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.
Пункт 18 розділу ІІ Положення №879 передбачає, що інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами.
Суд зазначає, що з урахуванням вищенаведених правових норм, контролюючий орган не скористався своїм правом вимоги провести позивачем під час перевірки інвентаризацію основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки, що є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку.
Контролюючим органом не вимагалось у позивача проведення інвентаризації залишків товарів, які брались до уваги при проведенні фактичної перевірки та в подальшому при прийнятті оскаржуваного рішення про застосування штрафних санкцій на суму 38090,00 грн, а відомості щодо даних залишку товарів встановлювались відповідачем не на підставі первинної документації та відомостей Книги обліку доходів і витрат та Книг надходження товарів, які під час проведення фактичної перевіри платником податку і не надавались контролюючому органу, що підтверджується змістом Акта перевірки та визнавалось представником відповідача у ході розгляду справи.
Судом першої інстанції обгрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що у запиті від 23 жовтня 2021 року містилась вимога надати акти інвентаризації алкогольних напоїв (за наявності), на обґрунтування виконання наведених вище положень нормативно-правових актів, оскільки така не містить інформації про надання акта інвентаризації станом на час проведення перевірки, а тому витребувані контролюючим органом акти інвентаризації, складені до початку перевірки, не можуть бути використані на підтвердження правильності визначення суми штрафної санкції.
З огляду на викладене, суд уважає необ`єктивним висновок відповідача про те, що кількість фактичних залишків запасів товарно-матеріальних цінностей, виявлених під час проведення перевірки, становила саме ту, яка зазначена у Описі, а їх вартість, згідно цього ж Опису, складала саме 19045,00 грн.
При цьому, відповідач не заперечує той факт, що фінансову санкцію в розмірі 38090 грн обраховано лише на підставі Опису алкогольних напоїв, на якому відсутні підпис позивача чи її найманого працівника.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно, всупереч вимогам чинного законодавства прийнято оскаржуване податкове повідомлення – рішення №0115020706 від 19 листопада 2021 року, яке з огляду на його безпідставність слід визнати протиправним та скасувати.
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.