ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року 
м. Київ

справа №640/16326/20
адміністративне провадження № К/990/4294/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О. А.,
суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Вищого антикорупційного суду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, прийняте у складі судді Каракашьяна С.К., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Василенка Я.М. (головуючий), Ганечко О.М.,    Кузьменка В.В.,
І. Суть спору:
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Вищого антикорупційного суду, в якому просив:
1.1. визнати протиправним нарахування та виплату (за вирахування податків і зборів) Вищим антикорупційним судом у період з 03 травня 2019 року по 04 вересня 2019 року включно ОСОБА_1 , як судді Вищого антикорупційного суду суддівської винагороди у неповному розмірі, а саме: у базовому розмірі посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, що становить 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2019 року, та без застосування регіонального коефіцієнту 1,25 для судді, який здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб і доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу у період з 03 травня по 14 травня 2019 року, та 30 відсотків посадового окладу у період з 15 травня 2019 по 04 вересня 2019 року;
1.2. зобов`язати Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити (за вирахуванням податків і зборів) за період з 03 травня 2019 року по 04 вересня 2019 року включно ОСОБА_1 , як судді Вищого антикорупційного суду ненараховану і невиплачену частину суддівської винагороди, яка складається із сум, які визначаються із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,25 до базового розміру посадового окладу для судді, який здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб, та сум щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу у період з 03 травня по 14 травня 2019 року, та 30 відсотків посадового окладу у період з 15 травня 2019 по 04 вересня 2019 року;
1.3. визнати протиправним нарахування та виплату (за вирахування податків і зборів) Вищим антикорупційним судом з 18 квітня 2020 року ОСОБА_1 , як судді Вищого антикорупційного суду суддівської винагороди у неповному розмірі, а саме: у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено на 01 січня 2020 року;
1.4. зобов`язати Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити (за вирахуванням податків і зборів, а також раніше нарахованих сум у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено на 01 січня 2020 року) з 18 квітня 2020 року та у подальшому ОСОБА_1 , як судді Вищого антикорупційного суду суддівську винагороду без застосування обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» № 553-ІХ, а саме: у сумі базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,25 для судді, який здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з дня зарахування позивача до штату ВАКС і до дня початку роботи ВАКС, тобто з 03 травня 2019 року по 04 вересня 2019 року включно, відповідачем була нарахована та виплачена позивачу суддівська винагорода у неповному розмірі, тобто тільки у розмірі базового посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, що дорівнює 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, що передбачено пунктом 24 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, та без застосування регіонального коефіцієнту 1,25 для судді, який здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб, і доплати за вислугу років у розмірі 30%, які є складовими частинами суддівської винагороди відповідно до пункту 1 частини 2, пункту 3 частини 4 та частини 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.
2.1. Крім того зазначає, що починаючи з 18 квітня 2020 року йому нарахована суддівська винагорода на підставі Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення його прав та гарантій.
3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. Указом Президента України «Про призначення суддів Вищого антикорупційного суду» від 11.04.2019 №128/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Вищого антикорупційного суду.
5. Наказом виконуючого обов`язки голови Вищого антикорупційного суду від 03.05.2019 №61/к ОСОБА_1 зараховано до штату Вищого антикорупційного суду на посаду судді й визнано таким, що приступив до виконання обов`язків судді 03.05.2019 з посадовим окладом згідно штатного розпису.
6. Рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 07 травня 2019 № 6 був визначений день початку роботи ВАКС, а саме 05 вересня 2019 року.
7. Наказом голови Вищого антикорупційного суду «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » від 09 вересня 2019 року № 280/к        установлено ОСОБА_1 , судді Вищого антикорупційного суду, з 5 вересня 2019 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу як такому, стаж роботи на посаді судді якого становить більше 10 років.
8. Крім того, з 18 квітня 2020 року відповідач нараховує та виплачує (за вирахуванням податків та зборів) ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат станом на 01 січня 2020 року, що передбачено статтею 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.
9. Позивач, не погоджуючись з розрахунком розміру своєї суддівської винагороди, вбачаючи її суттєве зменшення внаслідок протиправного неврахування регіонального коефіцієнту, доплати за вислугу років та обмеження 10-ма        мінімальними заробітними платами станом на 01 січня 2020 року, звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
10. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. 
10.1. Стягнуто на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду в розмірі 357 037, 69 грн. за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України».
10.2. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
11. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що у період з 03.05.2019 по 04.09.2019 фактично позивач не здійснював правосуддя, відповідно, не мав ніякого професійного навантаження, а тому відсутні підстави для отримання суддівської винагороди із розрахунку діючого судді з доплатою за вислугу років та застосування регіонального коефіцієнту у розмірах, зазначених в    Законі України від 02.06.2016 № 1402-VIII, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
11.1. Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати з 18.04.2020 позивачу суддівської винагороди у неповному розмірі, а саме: у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено на 01.01.2020 суд першої інстанції зазначив, що законом про Державний бюджет України не можуть бути скасовані або змінені права і гарантії матеріального забезпечення суддів, оскільки це суперечить положенням    статті 130 Конституції України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що здійснення нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу з урахуванням положень    ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не на підставі    Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суперечить Основному Закону. В той же час, суд першої інстанції прийшов до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача в цій частині є стягнення недоотриманої суддівської винагороди на користь позивача у розмірі 357 037, 69 грн. за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.
12. 29 грудня 2021 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року змінено.
12.1. Викладено другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 недоотримавну суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 в розмірі 357 037,69 грн. з утриманням з цієї суми передбачених    законом    податків та обов`язкових платежів при її виплаті».
12.2. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року залишено без змін.
13. Змінюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в даному випадку саме відповідач уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності ВАКС в межах повноважень, установлених    законом    та забезпечення належних умов діяльності цього суду, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям, які в ньому працюють. Тобто, у межах спірних правовідносин ВАКС є розпорядником бюджетних коштів. Суд першої інстанції допустив помилку в зазначенні розпорядника бюджетних коштів ВАКС, з якого необхідно стягнути на користь позивача недоотриману суддівську винагороду. 
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
14. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, прийнявши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
15. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі за вказаною скаргою на підставі пунктів 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
16. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 19 та статті 130 Конституції України, частини другої статті 4, пункту 7 частини п`ятої статті 22, статей 23 і 116 Бюджетного кодексу України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 № 1402-VIII, статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», внесеними Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції.
17. Скаржник також наголосив на неможливості застосування до правовідносин у цій справі окремих висновків щодо питань застосування норм Закону №1402-VIII, викладених в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 (адміністративне провадження № К/9901/369/21), від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020 (адміністративне провадження № К/9901/10502/21) та від 05 серпня 2021 року у справі №160/12182/20 (адміністративне провадження № К/9901/22003/21), оскільки правовідносини в цій справі та в справах № 340/1916/20, № 520/13014/2020 та № 160/12182/20 є різними - як за складом прав і обов`язків суб`єктів правовідносин, так і за предметом позову.
18. При цьому, відповідач зазначив, що законодавцем було безальтернативно встановлено вимогу щодо застосування до загальної суми нарахованої суддівської винагороди обмеження, встановленого в частині першій статті 29 Закону № 294-ІХ (з урахуванням змін, внесених Законом № 553-ІХ), шляхом її нарахування у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється відповідний карантин, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Також звертає увагу, що відповідно до пунктів 2 і 3 рішення Ради суддів України від 24 квітня 2020 року №22 при оплаті заробітної плати та суддівської винагороди за квітень 2020 року слід було виходити з того, що передбачені Законом №553-ІХ обмеження у виплаті суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом № 553-ІХ - застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. Саме відповідно до Закону № 553-ІХ та враховуючи рішення Ради суддів України від 24 квітня 2020 року № 22, виконувачем обов`язків Голови ВАКС було видано наказ від 27 квітня 2020 року № 425/к «Щодо порядку застосування обмежень максимального розміру суддівської винагороди, передбачених Законом № 553-ІХ», яким, зокрема, наказано управлінню планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності апарату ВАКС з 18 квітня 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, здійснювати розрахунок суддівської винагороди на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачене Законом № 553-ІХ, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.
19. Відповідач також зауважив, що під час здійснення нарахування й виплати суддівської винагороди ВАКС керувався Законом № 1402-VIII, а також законодавством, що регулює бюджетні відносини. Спірні правовідносини в цій справі виникли до ухвалення зазначеного Рішення Конституційного Суду України, яким визнано неконституційними положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №553-ІХ. Тому, беручи до уваги вказаний конституційний принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, до відповідних спірних правовідносин необхідно застосовувати тільки ті положення закону, які були чинними на момент їх виникнення. При цьому, відповідач посилається на правову позицію, викладену, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 820/2640/17 (адміністративне провадження № Зн/9901/80/18) та від 18 липня 2019 року у справі № 816/105/18 (адміністративне провадження № К/9901/54129/18).
20. Крім того, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, позивач зазначає, що подаючи відзив на апеляційну скаргу, відповідачем було вказано на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, недопущення яких мало б результатом ухвалення іншого за змістом рішення, а зокрема щодо порядку зміни способу захисту позивача шляхом поданого ним клопотання, строків подачі подібних клопотань тощо. Втім, суд апеляційної інстанції не відреагував на обґрунтовані доводи сторони у справі, які мають істотне значення для її вирішення, що є грубим порушенням норм процесуального права.
20.1. Разом з тим, скаржник вказує, що суд першої інстанції, здійснивши аналіз поданих разом із вказаним клопотанням позивача довідок, не вказав про отримання від позивача відповідного клопотання, а також не зазначив про вчинення інших процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень за наслідками його розгляду, що в сукупності є порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що фактично є підставою для скасування такого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд, оскільки фактично в апеляційній скарзі позивача було сформовано вимоги, які були заявлені до суду першої інстанції з порушенням норм процесуального права - прийняті до розгляду судом першої інстанції у безумовному порядку та, як наслідок, безпідставно стали предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.
21. Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до    статті 338 КАС України    не перешкоджає касаційному перегляду справи.
22. Оскільки з матеріалів касаційної скарги вбачається, що відповідачем оскаржуються рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в частині позовних вимог які були задоволені, тому оскаржувані рішення судом касаційної інстанції перевіряються лише в цій частині в межах доводів та вимог касаційної скарги.
V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
23. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. 
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
24. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
25. Частинами першою, другою статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. 
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
26. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII; в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
27. Відповідно до частин першої та другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
28. Згідно із пунктами 1 та 2 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
29. Частинами п`ятою, восьмою статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
30. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX (далі - Закон № 553-IX), яким доповнено Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 такого змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
31. Статтею 148 Закону № 1402-VIII визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:
Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;
вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;
Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;
Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.
Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
32. Статтею        31 Закону № 1402-VIII    визначено, що у системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди як суди першої та апеляційної інстанції з розгляду окремих категорій справ. Вищими спеціалізованими судами є: 1) Вищий суд з питань інтелектуальної власності; 2) Вищий антикорупційний суд.
33. Частиною 1    ст. 14 Закону України «Про        Вищий антикорупційний суд» від        07.06.2018 № 2447-VIII    ( далі - Закон № 2447-VIII) визначено, що Вищий антикорупційний суд є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності.
34. Відповідно до частин першої, шостої статті 151 Закону № 1402-VIII державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Положення про Державну судову адміністрацію України та типове положення про її територіальне управління затверджуються Вищою радою правосуддя після консультацій з Радою суддів України.
35. Рішенням від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19 затверджено Положення про Державну судову адміністрацію України (далі - Положення).
36. Згідно із підпунктом 2 пункту 6 Положення ДСА України відповідно до визначених завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
37. Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
38. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
39. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
40. Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, перегляд оскаржуваних судових рішень буде здійснюватися Верховним Судом в межах цієї скарги.
41. Предметом спору у справі, що розглядається, є, зокрема здійснення нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду суддівської винагороди в обмеженому розмірі у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року.
42. Відповідно до    ст.126 Конституції України    незалежність і недоторканність судді гарантуються    Конституцією    і законами України.
43. У    Рішенні № 3-рп/2011 від 05 квітня 2011 року Конституційний Суд України    визначив, що професійні судді виконують конституційну функцію - здійснення правосуддя, чим обумовлений їх спеціальний правовий статус. Правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов`язків (рішення у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності    Конституції України    (конституційності) окремих положень частини четвертої статті 26, частини третьої статті 31, частини другої статті 39 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" (справа про стаж для зайняття посади судді в апеляційних, вищих спеціалізованих судах та Верховному Суді України)).
44. Також Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
45. Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
46. Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 ОСОБА_1 відповідачем нараховувалася суддівська винагорода у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених    ст. 29 Закону № 294-IX, з урахуванням змін, внесених    Законом № 553-IX, а розмір невиплаченої суми        за вказаний період склав 357 037,69 грн.
47. За наслідком системного аналізу положень    ст. 130 Конституції України    та ч.1    ст. 135 Закону        №1402-VIII, Суд зазначає, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає розмір суддівської винагороди є    Закон №1402-VIII, який є законом про судоустрій в значенні ч.2    ст. 130 Конституції України    та є спеціальним    законом    для правовідносин у сфері організації судової влади.
48. З огляду на викладене та враховуючи те, що зміни до    Закону № 1402-VIII    в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року не вносилися,        Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що у ВАКС були відсутні правові підстави для обмеження виплати (десятьма прожитковими мінімумами) такої винагороди ОСОБА_1 за вказаний період на підставі    ст. 29 Закону № 294-IX, з урахуванням змін, внесених    Законом №553-IX, а відтак невиплата їй вказаної винагороди за спірний період у розмірі 307 612,01 грн є неправомірною.
49. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.07.2022 у справі №160/12333/20.
50. Доводи скаржника про те, що у нього були відсутні правові підстави для виплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, з огляду на обмеження, встановлені    Законом №294-IX    (з урахуванням змін, внесених    Законом №553-IX), Суд відхиляє та зазначає, що    Закон № 553-ІХ    не може встановлювати розмір винагороди судді, оскільки ним зміни до    Закону № 1402-VIII    стосовно розміру суддівської винагороди не вносилися, який, між тим, є єдиним нормативно-правовим актом, що визначає розмір суддівської винагороди, про що зазначено вище.
51. Верховний Суд вказує, що враховуючи те, що відповідно до    ст. 8 Конституція України    має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди        є беззаперечним способом подолання будь-яких колізій у правовому регулюванні правовідносин щодо її нарахування та виплати        на користь спеціального закону про судоустрій, яким є    Закон № 1402-VIII, норми якого жодних обмежень щодо виплати суддівської винагороди у спірний період не містять.                
52. Крім того,        норми    Конституції України    є нормами прямої дії,        які мають бути застосовані судом при вирішенні спору, особливо тоді, коли    закон    чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.
53. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.06.2022 у справі № 640/27145/20, у постанові від 07.07.2022 у справі № 640/11210/20.
54. Посилання ВАКС на те, що виплата суддівської винагороди з відповідними обмеженнями у спірний період є правомірною, оскільки норми    Закону № 553-ІХ    на час виникнення спірних правовідносин були чинними та втратили чинність лише 28.08.2020 на підставі    Рішення Конституційного Суду від 28.08.2020 № 10-р/2020    у справі № 1-14/2020 (230/20), положення якого не мають ретроспективної дії, Суд відхиляє та зазначає, що питання ретроспективної дії даного рішення                Конституційного Суду України у цій справі не розглядається, оскільки набрання чинності    Законом № 553-ІХ    та визнання в подальшому Конституційним Судом України його норм неконституційними, не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди.
55. Щодо посилань скаржника на помилковість застосування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2021 у справі №340/1916/20 , як такої, що стосується інших правовідносин, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що спір у справі №340/1916/20 виник у зв`язку із обмеженням виплати суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 на підставі    ст.29 Закону №294-ІХ    (зі змінами, внесеними згідно із    Законом № 553-ІХ), що зумовило звернення до суду з позовом про нарахування недоотриманих коштів (суддівської винагороди), а тому враховуючи підстави виникнення та суть порушеного права у спірних правовідносинах та тих, що склалися у межах справи        №340/1916/20, відмінність у суб`єктному складі в межах даних справ не змінює правильності висновків щодо протиправності застосування обмежень виплати суддівської винагороди у спірний період на підставі    ст.29 Закону №294-ІХ    (зі змінами, внесеними згідно із    Законом № 553-ІХ    та не впливає на можливість їх застосування до спірних правовідносин.
56. Доводи скаржника не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо стягнення з ВАКС суми недоотриманої суддівської винагороди за спірний період        у розмірі 357 037,69 грн, який відповідно до чинного законодавства є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ВАКС.
57. Щодо обраного судами попередніх інстанцій способу захисту прав позивача Верховний Суд зазначає наступне.
58. Вирішуючи питання щодо належного способу захисту прав позивача суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наявності підстав для виходу за межі позовних вимог та необхідності стягнення з ВАКС на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 357 037,36 грн.
59. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що згідно з ч.2    ст. 9 КАС України    суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього    Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
60. Метою адміністративного судочинства у силу приписів ч.1    ст. 2 КАС України    є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
61. Ця мета перекликається зі    статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    (далі - Конвенція). Відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний        засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
62. Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.
63. При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
64. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
65. Адміністративний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним    законом, і не обмежений у виборі способів відновлення права        особи, порушеного владними суб`єктами, та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.
66. Суд зазначає, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав і забезпечення їхньої примусової реалізації, не відповідає положенням Конвенції та, відповідно, завданню адміністративного судочинства.
67. Так, частиною 1    ст.25 БК України    визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
68. Частиною 1    ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року №4901-VI    виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
69. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845    затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
70. Відповідно до пп. 2 п. 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
71. Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
72. Відповідно до п. 25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
73. Суд зауважує, що враховуючи приписи ч.1    ст. 3 Закону № 4901-VI    списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.
74. Відповідно до п.1-1 ч.3 ст.148    Закону №1402    функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює вищий спеціалізований суд щодо фінансового забезпечення його діяльності;
75. Положеннями        ст. 2 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX    ( далі - Закон №294-IX) затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2020 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя згідно з додатками № 3, № 4 і № 7 до цього    Закону.
76. Так, у додатку № 4 до    Закону №294-IX    визначено видатки на забезпечення діяльності ВАКС за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0850000 «Вищий антикорупційний суд», 0851000 «Апарат Вищого антикорупційного суду», 0851010 «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом», 0851020 «Здійснення правосуддя Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду».
77. З огляду на наведені вище правові норми, а також враховуючи протиправність дій ВАКС щодо невиплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 357 037,69 грн, який підтверджено наявною у матеріалах справи довідкою ВАКС від 15.09.2021 №296 колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з ВАКС на його користь суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 357 037,69 грн.
78. Верховний Суд зазначає, що        належним способом захисту права особи є такий спосіб, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та сприяє вичерпному        поновленню порушеного права особи, а тому у спірних правовідносинах, з урахуванням наведених вище обставин, таким способом захисту прав позивача є саме стягнення з ВАКС на його користь суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 357 037,69 грн.
79. Разом з тим, з урахуванням приписів    ст. 5 КАС України, Суд зазначає, що захистити права позивача без встановлення протиправності дії/бездіяльності відповідача, якими таке право було порушено, неможливо, а відтак вважає, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 є визнання протиправними дій ВАКС щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених    ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"    та стягнення з ВАКС на його користь суми недоотриманої суддівської винагороди за вказаний період у розмірі 357 037,69 грн.
80. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів Верховного Суду керується    ст.356 КАС України,    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
81. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний        з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6        Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
82. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
83. Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки Судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
84. При цьому, щодо посилання скаржника на порушення судами норм процесуального права в частині не зазначення судом апеляційної інстанції аргументів на спростування його доводів у відзиві на апеляційну скаргу та не зазначення в рішенні суду першої інстанції про всі процесуальні дії, які ним було вчинені при розгляді клопотання позивача про застосування судом ефективного захисту прав, свобод, інтересів, Суд зазначає, що вказане не призвело до ухвалення незаконного судового рішення, а тому з урахуванням приписів    статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, не є підставою для скасування рішення.
85. Так, відповідно до частини другої            статті 350 КАС України         не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
86. Відповідно до п.1, 3 ч.1    ст. 349 КАС України    суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд;
87. За змістом ч. 1    ст. 350 КАС України    суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених    статтею 341 цього Кодексу    межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
88. Згідно з ч.1, 4    ст. 351 КАС України    суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених    статтею 341 цього Кодексу    межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
89. З огляду на викладене та враховуючи положення ст.ст.    351,    353 КАС України    колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї    постанови    та шляхом доповнення резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року першим абзацом: «Визнати протиправними дії ВАКС щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених    ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"». В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.
90. Відповідно до ч. 3    ст. 375 КАС України    суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
91. Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року зупинено виконання оскаржуваних у цій справі судових рішень, Суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення їх виконання.
VII СУДОВІ ВИТРАТИ
92. Зважаючи на результат касаційного розгляду розподіл судових витрат у порядку    ст. 139 КАС України    не здійснюється.
Керуючись статтями    341,    343,    349-356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Вищого антикорупційного суду задовольнити частково.
2. Змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року, доповнивши її першим абзацом: «Визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"».
3. Змінити мотивувальні частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду    від 29 грудня 2021 року, виклавши їх в редакції цієї    постанови.
4. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду    від 29 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. А. Губська

Судді                                                                                          М.В. Білак

                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко