Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2023 року 
м. Київ
 
справа № 185/3886/19
провадження № 61-16467св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідачі: Новомосковська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, державний реєстратор Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Шмигельський Михайло Сергійович, державний реєстратор Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Паливода Людмила Олександрівна, державний реєстратор Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Співак Світлана Геннадіївна, Приватне підприємство «Агрофірма «Старт», Товариство з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзивів на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Новомосковська РДА), державного реєстратора Новомосковської РДА Шмигельського М. С., державного реєстратора Новомосковської РДА Паливоди Л. О., державного реєстратора Новомосковської РДА Співак С. Г., Приватного підприємства «Агрофірма «Старт» (далі - ПП «Агрофірма «Старт»), Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс» (далі - ТОВ АФ «Старт-Плюс») про скасування рішень про реєстрацію права власності, посилаючись на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року у справі № 2-1557-10 було задоволено позов ПП «Агрофірма «Старт» до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, визнано дійсним укладений між ОСОБА_3 та ПП «Агрофірма «Старт» договір купівлі-продажу майна від 29 січня 2010 року, за яким ОСОБА_3 продав, а ПП «Агрофірма «Старт» купило нерухоме майно в селі Кочережки Павлоградського району Дніпропетровської області, визнано за ПП «Агрофірма «Старт»право власності на: зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; зерносховище (склад № 3) , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . На підставі цього рішення суду на початку квітня 2010 року Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно та ПП «Агрофірма «Старт»видані витяги про реєстрацію права власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року його апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПП «Агрофірма «Старт» до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно. 09 вересня 2013 року він звернувся до суду з позовом до ПП «Агрофірма «Старт», треті особи: Реєстраційна служба Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк»), про скасування державної реєстрації права власності на вищеназвані об`єкти нерухомого майна. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у справі № 185/9312/13-ц зазначений позов було задоволено та припинено (скасовано) проведену Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» державну реєстрацію права власності за ПП «Агрофірма «Старт»на вказані об`єкти нерухомого майна. 31 серпня 2018 року він дізнався, що за актом приймання передачі нерухомого майна від 18 квітня 2017 року, за протоколом загальних зборів співвласників ПП «Агрофірма «Старт» від 11 квітня 2017 року № 17ю та за протоколом загальних зборів (учасників) ТОВ АФ «Старт-Плюс»від 11 квітня 2017 року № 18ю, а також при наявності державної реєстрації іпотеки (обтяження), ПП «Агрофірма «Старт» як власник майна за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року у справі № 2-1557-10 (незважаючи на те, що це рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року) незаконно передало ТОВ АФ «Старт-Плюс» право власності на спірні об`єкти нерухомого майна. Крім того, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна йому стало відомо про те, що державними реєстраторами Новомосковської РДА Шмигельським М. С. , Паливодою Л. О. та Співак С. Г. були прийняті оспорювані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив скасувати:
-    рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35139309, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської РДА Шмигельським М. С., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196622112235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20353741 від 05 травня 2017 року;
-    рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35141692, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської РДА Паливодою Л. О., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196686612235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20354723 від 05 травня 2017 року;
-     рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35140236, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської РДА Співак С. Г., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196725912235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20353571 від 05 травня 2017 року.
 
У відзивах на позовну заяву відповідачі заперечили проти позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що під час здійснення державної реєстрації права власності ТОВ АФ «Старт-Плюс» на спірні об`єкти нерухомого майнадержавні реєстратори перевірили подані документи та діяли відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), і підстави для відмови в державній реєстрації були відсутні. 
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року у складі судді Шаповалової І. С. позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35139309, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської РДА Шмигельським М. С., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196622112235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що було вчинено запис про право власності номер 20353741 від 05 травня 2017 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35141692, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором РДА Паливода Л. О., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196686612235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що було вчинено запис про право власності номер 20354723 від 05 травня 2017 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35140236, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором РДА Співак С. Г., за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна: зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196725912235), від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», про що було вчинено запис про право власності номер 20353571 від 05 травня 2017 року. Стягнуто з відповідачів в рівних частках з кожного на користь позивача судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, в сумі 2 305,20 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року у справі № 2-1557-10, на підставі якого за ПП «Агрофірма «Старт» було зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, не могло породжувати жодних правових наслідків, так як воно було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року. Оскільки державними реєстраторами Новомосковської РДА не було виконано вимог Закону № 1952-IV, то оспорювані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є неправомірними та підлягають скасуванню.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року апеляційну скаргу ПП «Агрофірма «Старт» задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача, яким у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частина друга статті 26 Закону № 1952-IV). Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Такий правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Отже, в цій справі позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права. Крім того, загальна вартість спірного нерухомого майна становить 993 960 грн, а ОСОБА_1 є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства «Шевченко» в селі Кочережки Павлоградського району Дніпропетровської області та має право на пайовий фонд майна цього підприємства з часткою в розмірі 0,139 % вартістю 4 756 грн. Однак позивач не довів, що він є власником спірного нерухомого майна, а також не надав доказів на підтвердження того, що його частка знаходиться в нерухомому майні, власником якого є ТОВ АФ «Старт-Плюс». Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року (вступна та резолютивна частина) не підписане суддею, що згідно з пунктом 5 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області серії НОМЕР_1 .
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини першої статті 411 ЦПК України, ОСОБА_2 вказала, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що частиною другою статті 26 Закону № 1952-IV передбачено саме такий спосіб захисту порушених прав, який обрав позивач, - визнання неправомірними та скасування рішень про реєстрацію прав власності. При цьому висновки апеляційного суду щодо неналежного способу захисту порушеного права суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що частина спірного майна дійсно належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) № 690, виданого 07 жовтня 2010 року Кочережківською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області, а відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17 право власності на майновий пай посвідчується відповідним свідоцтвом, вирішення питання про видачу якого, перебуває в компетенції сільської, селищної або міської ради. Крім того, вступна та резолютивна частини рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року не підписані суддею, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду. 
 
16 грудня 2022 року ТОВ АФ «Старт-Плюс» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. від 21 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року залишено без руху у зв`язку з необхідністю надання належних доказів на підтвердження правонаступництва після смерті ОСОБА_1 , наведення поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження та сплати судового збору.
 
Заявником виконано вимоги ухвали суду касаційної інстанції, зокрема на підтвердження правонаступництва після смерті ОСОБА_1 надано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 липня 2021 року № 1095. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.від 22 листопада 2021 року замінено позивача ОСОБА_1 на його правонаступника - ОСОБА_2 , поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 
 
08 грудня 2021 року справа № 185/3886/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 18 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаної з вагітністю і пологами, призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року матеріали справи № 185/3886/19 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідають.
 
Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) № 690, виданого 07 жовтня 2010 року Кочережківською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 був власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства «Шевченко» в селі Кочережки Павлоградського району Дніпропетровської області та має право на пайовий фонд майна цього підприємства з часткою в розмірі 0,139 % вартістю 4 756 грн, загальна вартість майна пайового фонду підприємства станом на 07 березня 2000 року становила 3 432 476 грн. 
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року у справі № 2-1557-10 було задоволено позов ПП «Агрофірма «Старт» до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, визнано дійсним укладений між ОСОБА_3 та ПП «Агрофірма «Старт» договір купівлі-продажу майна від 29 січня 2010 року, за яким ОСОБА_3 продав, а ПП «Агрофірма «Старт» купило нерухоме майно в селі Кочережки Павлоградського району Дніпропетровської області, визнано за ПП «Агрофірма «Старт»право власності на: зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; зерносховище (склад № 3) , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . 
 
На підставі вищевказаного рішення суду на початку квітня 2010 року Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно та ПП «Агрофірма «Старт»видані витяги про реєстрацію права власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПП «Агрофірма «Старт»до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно. 
 
09 вересня 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Агрофірма «Старт», треті особи: Реєстраційна служба Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, ПАТ «ПроКредит Банк», про скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. 
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у справі № 185/9312/13-ц вищевказаний позов  ОСОБА_1 було задоволено та припинено (скасовано) проведену Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» державну реєстрацію права власності за ПП «Агрофірма «Старт»на об`єкти нерухомого майна: зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; зерносховище (склад № 3) , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . 
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Агрофірма «Старт» було відхилено, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишено без змін. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Державний реєстратор Новомосковської РДА Паливода Л. О. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35141692, від 12 травня 2017 року, а саме про перехід права власності від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс» на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196686612235), про що вчинено запис про право власності номер 20354723 від 05 травня 2017 року за наявності державної реєстрації іпотеки (запис про іпотеку номер 19454388 від 24 грудня 2010 року) та державної реєстрації обтяжень (запис про обтяження номер 19454231 від 24 грудня 2010 року). Іпотекодержатель нерухомого майна до 23 грудня 2020 року - ПАТ «ПроКредит Банк». 
 
Державний реєстратор Новомосковської РДА Співак С. Г. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35140236, від 12 травня 2017 року, а саме про перехід права власності від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс» на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196725912235), про що вчинено запис про право власності номер 20353571 від 05 травня 2017 року за наявності державної реєстрації іпотеки (запис про іпотеку номер - 19455151 від 24 грудня 2010 року) та державної реєстрації обтяжень (запис про обтяження номер 19454995 від 24 грудня 2010 року). Іпотекодержатель нерухомого майна до 23 грудня 2020 року - ПАТ «ПроКредит Банк». 
 
Державний реєстратор Новомосковської РДА Шмигельський М. С. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35139309, від 12 травня 2017 року, а саме про перехід права власності від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс» на об`єкт нерухомого майна - гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196622112235), про що вчинено запис про право власності номер 20353741 від 05 травня 2017 року за наявності державної реєстрації іпотеки (запис про іпотеку номер 19453528 від 24 грудня 2010 року) та державної реєстрації обтяжень (запис про обтяження номер 19453159 від 24 грудня 2010 року). Іпотекодержатель нерухомого майна до 23 грудня 2020 року - ПАТ «ПроКредит Банк». 
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
 
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
 
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
 
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.
 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Отже, ухвалення судом рішення про відмову в позові ставить під загрозу гарантовані як національним, так і міжнародним законом, принципи ефективного засобу юридичного захисту.
 
Пунктом 1 частини першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
 
Згідно з пунктом 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень), для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності).
 
Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
 
В частині другій статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення  ОСОБА_1 позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції в цій справі, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми права у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
 
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.
 
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення апеляційним судом, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Крім того, в пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.
 
Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 209/1050/21.
 
Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, на яку послалася заявник в касаційній скарзі, зазначено, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що право власності на спірне нерухоме майно за ПП «Агрофірма «Старт» було зареєстроване на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2010 року у справі № 2-1557-10, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є неправомірними, у зв`язку з чим підлягають скасуванню. При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що незаконність державної реєстрації права власності за ПП «Агрофірма «Старт» на спірні об`єкти нерухомого майна підтверджена рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у справі № 185/9312/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що вступна та резолютивна частини рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року не підписані суддею. 
 
Згідно з частиною сьомою статті 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
 
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.
 
За таких обставин, з урахуванням вищенаведених норм процесуального права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
 
Однак висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права не узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищезгаданих постановах Верховного Суду. При цьому посилання апеляційного суду на постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц є необґрунтованим, так як в цих постановах викладено правові висновки щодо застосування статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, однак на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення матеріально-правове регулювання спірних правовідносин істотно змінилося та положеннями частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, визначено можливість скасування саме рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а не запису про державну реєстрацію відповідного права.
 
Крім того, апеляційний суд не врахував, що вищезгаданим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року у справі № 2-1557-10 було встановлено, що  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства «Шевченко» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 07 березня 2000 року. Частка ОСОБА_1 визначена у розмірі 4 756 грн, або 0,139 %. При цьому ОСОБА_1 не підписував рішення зборів від 25 січня 2010 року співвласників майна, які дали згоду на продаж ПП «Агрофірма «Старт» спірних об`єктів. 
 
Тобто вищевказаним судовим рішенням у справі № 2-1557-10, а також рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у справі № 185/9312/13-ц, яким було задоволено позов  ОСОБА_1 та припинено (скасовано) проведену Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» державну реєстрацію права власності за ПП «Агрофірма «Старт» на спірні об`єкти нерухомого майна, підтверджується порушення прав ОСОБА_1 як співвласника цього майна. 
 
За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведення позивачем того, що він є співвласником спірного нерухомого майна і що  оспорюваними в цій справі рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за якими здійснено перехід права власності на спірне нерухоме майно від ПП «Агрофірма «Старт» до ТОВ АФ «Старт-Плюс», порушено його права.
 
Вищенаведене свідчить про те, що порушені права ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , як співвласника спірного нерухомого майна підлягають захисту саме шляхом скасування оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Враховуючи викладене, доводи заявника про те, що висновки апеляційного суду щодо неналежного способу захисту порушеного права суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, тобто заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є обґрунтованими.
 
При цьому доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17 предметом судового розгляду були позовні вимоги Миколаївської міської ради до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СТІВ» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), скасування запису про право власності на об`єкт нерухомого майна з тих підстав, що Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції в Миколаївській області скасовано реєстрацію декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У вказаній справі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду погодився з висновком апеляційного господарського суду про відмову в задоволенні позову, так як після поновлення провадження у справі та розгляду справи спочатку за нормами Господарського процесуального кодексу України, чинного з 15 грудня 2017 року, позивач не скористався своїм правом змінити підстави позову шляхом подання відповідної заяви і жодна заява по суті справи не містила обґрунтування підстав позову, пов`язаного з порушенням прав позивача на користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності у зв`язку із проведенням державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна.
 
У постанові від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, предметом якого було витребування документів з чужого незаконного володіння. При цьому Верховний Суд виходив з того, що позивач не довів права власності на майнову частку (пай) та не надав доказів знаходження у відповідача на час розгляду цієї справи свідоцтва про право власності на майновий пай члена Колективного сільськогосподарського підприємства.
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Отже, висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17 та від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17, на які послався заявник в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах № 915/572/17, № 683/3147/17.
 
Крім того, Верховний Суд не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції щодо підстав для відмови в позові, пред`явленому до Новомосковської РДА, державного реєстратора Новомосковської РДА Шмигельського М. С., державного реєстратора Новомосковської РДА Паливоди Л. О., державного реєстратора Новомосковської РДА Співак С. Г., через обрання позивачем неефективно способу захисту з огляду на таке. 
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження --о початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
В постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
В постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 756/9725/19 вказано, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за банком, оскільки вважав, що своїми діями державний реєстратор порушив його права та інтереси. При цьому третіми особами у справі позивач визначив Державне підприємство і банк. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Отже, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таким чином, у справі, яка переглядається, позов пред`явлено до неналежного відповідача (державного реєстратора), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
В цій справі зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи вказують на те, що спір у ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , виник саме з відповідачами ПП «Агрофірма «Старт», ТОВ АФ «Старт-Плюс» з приводу порушення прав на спірне нерухоме майно внаслідок реєстрації за названими відповідачами такого права. Однак, відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Новомосковської РДА, державного реєстратора Новомосковської РДА Шмигельського М. С., державного реєстратора Новомосковської РДА Паливоди Л. О., державного реєстратора Новомосковської РДА Співак С. Г. через обрання позивачем неефективно способу захисту, суд апеляційної інстанції не врахував, що за обставинами цієї справи в задоволенні зазначених вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх пред`явленням до неналежних відповідачів, тобто з інших правових підстав. 
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
За таких обставин, з огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у вищезгаданій постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 756/9725/19, тобто в судовому рішенні Верховного Суду, ухваленому після подання касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але вступна та резолютивна частини рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року не підписані суддею, тобто судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а апеляційним судом - неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду першої інстанції необхідно скасувати повністю, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду: змінити в частині підстав для відмови в позові, пред`явленому до Новомосковської РДА, державного реєстратора Новомосковської РДА Шмигельського М. С., державного реєстратора Новомосковської РДА Паливоди Л. О., державного реєстратора Новомосковської РДА Співак С. Г., виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні позову до зазначених відповідачів - залишити без змін;  скасувати в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ПП «Агрофірма «Старт», ТОВ АФ «Старт-Плюс» про скасування рішень про реєстрацію права власності і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 2 305,20 грн, а за подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатила 4 610,40 грн, всього - 6 915,60 грн, які підлягають стягненню з відповідачів ПП «Агрофірма «Старт» та ТОВ АФ «Старт-Плюс» в рівних частинах - по 3 457,80 грн з кожного на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року скасувати.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в частині вирішення позову, пред`явленого ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, державного реєстратора Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Шмигельського Михайла Сергійовича, державного реєстратора Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Паливоди Людмили Олександрівни, державного реєстратора Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Співак Світлани Геннадіївни, змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні позову до вказаних відповідачів - залишити без змін.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Приватного підприємства «Агрофірма «Старт», Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс» про скасування рішень про реєстрацію права власностіскасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.
 
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35139309, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Шмигельським Михайлом Сергійовичем, за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - гаражі тракторні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196622112235), від Приватного підприємства «Агрофірма «Старт» до Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20353741 від 05 травня 2017 року.
 
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35141692, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Паливодою Людмилою Олександрівною, за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196686612235), від Приватного підприємства «Агрофірма «Старт» до Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20354723 від 05 травня 2017 року.
 
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35140236, від 12 травня 2017 року, прийняте державним реєстратором Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Співак Світланою Геннадіївною, за яким здійснено перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - зерносховище (склад № 3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1196725912235), від Приватного підприємства «Агрофірма «Старт» до Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про право власності номер 20353571 від 05 травня 2017 року.
 
Стягнути з Приватного підприємства «Агрофірма «Старт», Товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс» на користь  ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , по 3 457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) грн 80 коп. з кожного судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська   	
Судді:	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв   	
 	В. А. Стрільчук