Справа № 344/205/17 
Провадження № 22-ц/4808/95/23 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Василишин Л.В., Максюти І.О. 
секретаря                Працун В.В.
з участю                представника АТ КБ «Приватбанк» Рокетської С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курило Вікторії Григоріївни на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року постановлене у складі судді Антоняка Т.М. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє вимог: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Наталія Романівна про визнання недійсним договору іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє вимог: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Наталія Романівна про визнання недійсним договору іпотеки.
       Позовна заява мотивована тим, що 27 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк», яке перейменована на ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI0000006626. У забезпечення по кредитному договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 252. Згідно договору іпотеки іпотекодавець передала в іпотеку домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку з дерева та цегли, загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 261010000:08:010:0170. Позивач вважає, що вказаний іпотечний договір підлягає визнання недійсним, оскільки на час укладання оскаржуваного договору іпотеки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, в якому народилася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на дату укладання спірного договору іпотеки (27.03.2008 р.) дочці ОСОБА_5 було 17 років, тобто вона була неповнолітньою, а тому укладанням даного правочину порушено її право як неповнолітньої особи. Дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки немає. Вказує, що відповідачем не перевірено факту проживання неповнолітньої особи в квартирі на момент передачі в іпотеку нерухомого майна. Виходячи з вищевикладеного просять визнати договір іпотеки недійсним.
       Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року у задовленні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому, третя особа на стороні відповідача яка не заявляє вимог: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Наталія Романівна про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.
Не погоджуючись рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Курило В.Г.  подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що в справі № 3444/8006/14-ц йшла мова про порушення прав ОСОБА_1 на момент вкладення спірного правочину, а в даній справі вже йде мова про те, що у домоволодінні, яке є предметом застави за договором іпотеки, на час укладання договору проживав і проживає на даний час син позивачки ОСОБА_6 . Дане житлове приміщення є і було єдиним місцем проживання неповнолітньої особи. Разом з тим, вказує, що предмет іпотеки, зазначений в договорі, відрізняється від предмета іпотеки, який наявний. Згідно Іпотечного договору Іпотекодавець передала в іпотеку відповідачу як Іпотекодержателю нерухоме майно: -домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку з дерева та цегли, загальною площею 47.0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. (зазначено в плані літ. «А»), сараю з дошки, загальною площею 9,0 кв.м.(зазначено в плані літ. «Б»), вбиральні з дошки загальною площею 0,8 кв.м.(зазначено в плані літерою «В»), сараю з дошки загальною площею 10,8 кв.м. (зазначено в плані літ. «Г»), огорожі штахетною загальною площею 26,0 кв.м.(зазначено в плані під №1), огорожі з шиферної плити загальною площею 19,5 кв.м.(зазначено в плані під №2); -земельна ділянка, що розташована в АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 261010000:08:010:0170, площею 0,0313 гектара. Однак, згідно із наявної Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27.01.2014 року № ЇФ142140270029, у п. 12 зазначено; що загальна площа будівлі складає 128,0 квадратних метрів, кількість поверхів: 1 + мансарда, жилова площа у п. 13 складає 69,8 квадратних метрів. Згідно із технічного паспорту, а саме -додатку до нього - Експлікація мансардних приміщень до плану житлового будинку садибного типу від 20.12.2013, загальна площа будинку також складає 128,0 квадратних метрів, з неї 69,8кв.м. - житлова площа, 58,2 - допоміжна площа. Також в матеріалах наявне Архітектурно-планувальне завдання від 21 травня 2008 року та Витяг із Рішення №242 Івано-Франківської міської ради від 21.05.2008. Отже, наявні істотні розбіжності щодо загальної площі предмета іпотеки та її складових об`єктів, зазначених у договорі іпотеки та наявних в реальності. 
       23 грудня 2022 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Рокетська С.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи подані в апеляційній скрзі, вважає рішення першої інстанції законним та обґрунтованим просить залишити його без змін. 
       У судовому засіданні представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Рокетська С.В. заперечує доводи подані в апеляційній скарзі, вважає рішення першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишими його без змін. 
Представник ОСОБА_1 адвокат Курило В.Г.  подала до суду заяву, за змістом якої підтримує доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути в її відсутності.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 09.09.2015 року (справа 344/8006/14-ц, провадження 6-7675св15) зазначено про те, що суди обґрунтовано виходили з відсутності обставин, які підтверджують право користування ОСОБА_1 предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки від 27.03.2008 року. Враховуючи рішення попередніх судів та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що позивачами не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, у тому числі про порушення прав як неповнолітньої при укладанні оспорюваного договору іпотеки, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 27 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI0000006626 (далі кредитний договір) (а.с.5-8).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р та зареєстрований в реєстрі за № 252 (а.с. 9-10).
Згідно іпотечного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку ЗАТ КБ «Приват Банк» як Іпотекодержателю нерухоме майно - домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку з дерева та цегли, загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 261010000:08:010:0170 (далі Предмет іпотеки). Вказане домоволодіння нележить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 вересня 2005 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської ДНК Кочержук Л.П. за реєстром № 5-1105, що є зареєстрованим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 11.10.2005 року за № 6274/5, реєстраційний номер 11596848 та договору купівлі-продажу частини домоволодіння, посвідченого 12 березня 2008 року нотаріусом Івано-Франківського МНО Басай О.В. за реєстровим № 387, що є зареєстрованим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 14.03.2008 року за № 624/5, реєстраційний номер 11596848.
Як вбачається із п. 5.1.1 іпотечного договору, предмет іпотеки знаходився у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згоду на передачу майна в іпотеку сторони надали та обоє підписали договір, як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9-10).
Ініціатором укладення кредитного договору та договору іпотеки були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , доказів на спростування вказаного факту сторони суду не надали.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, якими, зокрема, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно п. 5.1.1, 5.1.2 іпотечного договору, іпотекодавець ОСОБА_3 гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності, згода на іпотеку набутого в шлюбі майна засвідчена нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс Н.Р. 27 березня 2008 року за реєстром №251, про що доведено іпотекодержателю. Предмет іпотеки, визначений у п. 1.1 Договору не виступає предметом іпотеки за іншими договорами Іпотекодавця, не обтяжений іншими зобов`язаннями, в тому числі не переданий в оренду (найм), нікому не відчужений, у спорі та/або під арештом, забороною відчуження не перебуває, є власністю Іпотекодавця і він вправі ним розпоряджатися і на нього не може бути звернуто іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень.
Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.  
Таким чином, для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.
Відтак, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що станом на момент укладення спірного іпотечного договору вона була неповнолітньою і мала право користування будинком, який передано в іпотеку, а тому відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення правочинів щодо вказаного нерухомого майна дає підстави для визнання недійсним договору іпотеки на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Установлено, що на момент укладення спірного договору, право користування, зокрема будинком, який передано в іпотеку, було зареєстровано за ОСОБА_3 1967 р.н, ОСОБА_2 1968 р.н. ОСОБА_7 1940 р.н. Позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 24 березня 2008 року була знята з реєстрації в будинку номером АДРЕСА_1 ,  та зареєстрована у вказаному будинку 17 грудня 2008 року.  
Тобто, станом на момент укладення спірного договору іпотеки від 27 березня 2008 року позивачка ОСОБА_1 не мала право користування будинком, який передано в іпотеку.  
Зазначені обставини підтверджуються рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.11.2014 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.02.2015 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.09.2015 року, які набрали законної сили, відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. 
Ураховуючи наведене, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що станом на момент передачі домоволодіння АДРЕСА_1 в іпотеку, позивачка ОСОБА_1 не була зареєстрована за вказаною адресою і не мала права користування предметом іпотеки, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного іпотечного договору недійсним.
Також суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не виконала вимог ст.4,12,13 ЦПК України та не довела факту користування предметом іпотеки станом на момент укладення спірного іпотечного договору.  До такого висновку суди першої дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Крім цього,   пунктом 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанці обґрунтовано виходив з відсутності обставин, які підтверджують право ОСОБА_1 користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки від 27 березня 2008 року.  
Крім цього, посилання позивача на положення ст. 29 ЦК України, зокрема на те, що місцем її проживання (користування будинком) є місце проживання її батьків не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки згідно із положеннями указаної норми закону місце проживання фізичної особи залежить від місця проживання її батьків у випадку, якщо така особа не досягла чотирнадцяти років (ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що станом на момент 24 березня 2008 року, коли ОСОБА_1 була знята з реєстрації в будинку переданого в іпотеку їй виповнилося сімнадцять років.
Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.  
Отже, відповідно до вказаних положень законодавства, на які зокрема посилалась позивач як на підставу своїх вимог, спільне проживання ОСОБА_1 у будинку, що є місцем проживання її батьків, а відповідно і право користування неповнолітньої спірним майном у цьому випадку, не презюмується.  
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у домоволодінні, яке є предметом застави за договором іпотеки, на час укладання договору проживав і проживає на даний час син позивачки ОСОБА_6 , так як не підтверджені доказами та спростовуються рішенням Івано-Франківськтого міського суду від 20.11.2014 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. Крім цього, неповнолітня особа набула право користування квартирою як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлена.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Відповідно до визначення термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Згідно п.п. 1.7.0. іпотечного договору іпотекодавець зобов`язується забезпечити цілісність переданого в іпотеку майна та створити належні умови для його зберігання. У п.п. 1.7.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець не має права без письмової згоди іпотекодержателя проводити будь-які будівельні роботи відносно предмета іпотеки, окрім поточного або капітального ремонту, в тому числі реконструкції (переобладнання, перепланування). Отже, згідно даного пункту договору, іпотекодавець міг проводити лише поточний та капітальний ремонт предмету іпотеки, а не його реконструкцію. 
Ураховуючи наведене, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що домоволодіння передане в іпотеку під номером АДРЕСА_1 внаслідок перебудови наявні істотні розбіжності щодо загальної площі предмета іпотеки та її складових об`єктів, зазначених у договорі іпотеки та наявних в реальності, так як відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду України від 20.04.2011р. у справі № 6-61027св10. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Ураховуючи наведене проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом ухвалено рішення відповідно до встановлених обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, розглянуто позовну заяву у відповідності до норм матеріального права, прийнято обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Курило Вікторії Григоріївни залишити  без  задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 31 січня 2023 року.

Судді:                                                                В.Д. Фединяк
                                                                       Л.В.Василишин
                                                                       І.О.Максюта