Постанова                                           
Іменем України
 
31 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 369/1229/20
провадження № 61-19281св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2011 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Невідомої Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики.
На обґрунтування позову посилався на таке.
22 січня 2012 року між його братом  ОСОБА_2 , який на той час перебував у шлюбі з    ОСОБА_3 , та його батьком,       ОСОБА_4 , укладений договір позики (безвідсоткової) на суму 80 000,00 дол. США, що на час укладання договору позики в еквіваленті становило 639 184,00 грн, яку він ( ОСОБА_2 ) зобов`язався повернути протягом п`яти років. 
Згідно з пунктом 2.1. зазначеного договору призначенням позики є купівля будівельних матеріалів, оплата послуг сторонніх організацій та третіх осіб для будівництва індивідуального будинку на земельній ділянці площею 5,7 сотки (за адресою: АДРЕСА_1 ) та купівля автомобіля.
ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення суми позики виконав частково, зокрема 22 січня 2016 року він повернув ОСОБА_4 30 000,00 дол. США. 
У травні 2019 року ОСОБА_4 помер, спадкоємцями після смерті якого є він (позивач) та відповідач ОСОБА_1 .
Після смерті батька, позивач виявив зазначений договір позики від 22 січня 2012 року, банківські документи про переказ суми позики та розписку про отримання позикодавцем від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 30 000,00 дол. США. Документів про повернення решти боргу у сумі 50 000,00 дол. США немає.
У позивача як спадкоємця за законом, відповідно до частини першої статті 1267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виникло право вимоги 50 відсотків боргу за договором позики, у розмірі 25 000,00 дол. США, що станом на дату повернення позики у гривневому еквіваленті становить 661 857,80 грн.
Посилаючись на те, що передані у позику грошові кошти ОСОБА_2 отримав, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тобто в інтересах сім`ї, однак на неодноразові звернення позикодавця погасити залишок боргу у сумі 50 000,00 дол. США відповідачі не відреагували, грошові кошти не повернули, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 661 857,80 грн, інфляційні втрати у розмірі 377 002,74 грн та три відсотки річних у сумі 53 219,88 грн, а також понесені судові витрати.
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів, що він є спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину і до якого перейшли права та обов`язки після померлого ОСОБА_4 , а отже і наявність у нього права вимоги до відповідачів про стягнення боргу за договором позики. 
Крім того, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, на підтвердження використання ОСОБА_2 , отриманих від ОСОБА_4 коштів, саме на купівлю будівельних матеріалів, оплату послуг сторонніх організацій та третіх осіб для будівництва індивідуального будинку на земельній ділянці площею 5,7 сотки (за адресою: АДРЕСА_1 ).
Постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року в частині вирішених позовних вимог до ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 042 080,42 грн, з яких: 611 857,80 грн - основний борг, 377 002,74 грн - інфляційні втрати, 53 219,88 грн - три відсотки річних. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2021 року в частині вирішених позовних вимог до ОСОБА_3 залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 наявності у нього права вимоги до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, не відповідають обставинам справи. У порушення вимог статті 12 Цивільного процесу України (далі - ЦПК України) суд першої інстанції не забезпечив дотримання принципу змагальності сторін, не роз`яснив учасникам справи положення частини першої статті 82 ЦПК України, про те, що суд має обґрунтовані сумніви щодо достовірності обставин прийняття позивачем спадщини після смерті батька, а тому ця обставина підлягає доведенню письмовими доказами. 
Усуваючи допущену судом першої інстанції неповноту судового розгляду, апеляційний суд роз`яснив позивачу право заявити клопотання про дослідження указаних документів під час апеляційного розгляду та після обговорення указаного клопотання з учасниками процесу дослідив нові доказ, зокрема відповідні свідоцтва про право на спадщину, копії яких приєднав до матеріалів справи.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 надавав копію договору позики (безвідсоткової) від 22 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якого позикодавець у порядку і на умовах, визначених договором, надав позичальнику безвідсоткову позику у сумі 639 184,00 грн, що становить 80 000,00 доларів США за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) станом на момент укладення угоди, а останній - повернути позику у визначений договором строк. На виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернув  ОСОБА_4 30 000,00 дол. США, визнав пред`явлені до нього позовні вимоги.
Суд апеляційної інстанції вважав доведеними вказані аргументи ОСОБА_2 , урахувавши заяву позивача про зменшення позовних вимог, у якій він вказував, що протягом 2020 року ОСОБА_2 погасив борг у розмірі 50 000,00 грн, зокрема, 16 грудня 2020 року - 25 000,00 грн та 19 листопада 2020 року - 25 000,00 грн. Таким чином, залишок боргу за договором позики, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 складає: 1 042 080,42 грн, з яких: основний борг - 611 857,80 грн, інфляційні втрати - 377 002,74 грн, три відсотки річних - 53 219,88 грн.
У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про їх недоведеність. 
Зокрема, ОСОБА_3 заперечувала як свою обізнаність так і надання згоди на отримання її колишнім чоловіком ОСОБА_2 грошових коштів у позику, так і їх використання в інтересах сім`ї, а саме для будівництва будинку та придбання автомобіля. 
Матеріали справи не містять доказів щодо періоду коли розпочалося будівництво будинку, підтвердження витрат щодо придбання будівельних матеріалів та укладання відповідних угод із підрядними організаціями, а також щодо підтвердження факту купівлі автомобіля.  
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційну скаргу обґрунтовував тим, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, зокрема відомості Державної фіскальної служби України щодо відсутності у нього та ОСОБА_3 доходів необхідних для будівництва будинку. 
Апеляційний суд також не урахував, що до розірвання шлюбу сторони проживали у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом незавершеного будівництва, що свідчить про досягнення мети цільової позики. 
У порушення частини четвертої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції не зобов`язав 
ОСОБА_3 надати докази на підтвердження її доводів про те, що будівництво житлового будинку здійснювалося за їх особисті кошти, чи подаровані її родиною.
Крім того, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам заявника про те, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. 
Апеляційний суд не врахував, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Презумпція спільних інтересів передбачає, що вчинки будь-кого з подружжя здійснюється у спільних, а не у власних інтересах. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох з подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Тобто, за зобов`язаннями, що виникають з правочинів вчинених в інтересах сім`ї, подружжя має відповідати солідарно усім своїм майном. 
Крім того, у порушення частини першої статті 520 ЦК України апеляційний суд вийшов за межі предмета спору, змінивши склад боржників у зобов`язанні без згоди кредитора.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, та постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/283/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14.
06 квітня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
Посилаючись на те, що встановлений судом строк для подання відзиву вона пропустила з поважних причин, зокрема у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, просила поновити строк для подання відзиву.
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Ураховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання ОСОБА_3 та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 . 
Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування. Будівництво будинку здійснювалося за спільні кошти подружжя, а не отримані ОСОБА_2 у позику, про яку їй нічого не було відомо. Після її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 вчиняє всі можливі дії для зменшення її частки у спільному майні подружжя, в тому числі і шляхом пред`явлення до неї позовів про стягнення заборгованості за договорами позики, які вона вважає фіктивними (без нотаріального посвідчення).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2  на підставі пункту 1 частини другої статті 389. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Встановлені судами обставини
22 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики (безвідсоткової), за умовами якого позикодавець у порядку і на умовах, визначених договором, надав позичальнику безвідсоткову позику у сумі 639 184,00 грн, що складає 80 000 дол. США за курсом НБУ станом на момент укладення угоди, а останній - повернути позику у визначений договором строк.
Призначенням позики, згідно з пунктом 2.1. зазначеного договору, є купівля будівельних матеріалів, оплата послуг сторонніх організацій та третіх осіб для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 5,7 сотки (за адресою: АДРЕСА_1 )
Позичальник зобов`язався повернути позичені в рамках цього договору гроші протягом 5 років з моменту реального отримання всієї грошової суми від позикодавця (пункт 3.1. договору).
Згідно з пунктом 4.4. договору позики за закінченням строку, вказаного в пункті 3.1. договору, позичальник зобов`язався протягом наступного дня або раніше, повернути позикодавцю або його представнику у гривнях грошовий еквівалент суми позики за курсом продажу відповідної валюти згідно з курсом НБУ на день платежу. Місце повернення коштів позичальником - м. Боярка, Київська область.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2020 року спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його діти: син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина складається з 1/4 житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_2 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27 лютого 2020 року спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з квартири під номером АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями ОСОБА_4 .
Згідноз копією розписки про отримання позичених грошей від 22 січня 2016 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_4 30 000,00 дол. США в рамках договору позики від 22 січня 2012 року (т. 1, а. с. 181).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики від 22 січня 2012 року, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за указаним договором є обґрунтованими. 
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). 
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10. 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. 
Зі змісту договору позики виплива, що стороною договорів є ОСОБА_2 , який визнав отримання грошових коштів у борг та обов`язок їх повернути. Будь - яких відомостей та доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про укладення її колишнім чоловіком договору позики, не заперечувала проти такої позики, а також, що ці кошти, ОСОБА_2 використав в інтересах сім`ї, зокрема для будівництва житлового будинку та придбання автомобіля, матеріали справи не містять, а тому висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем, що внаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї є правильним. 
Перебування відповідачів, на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц. 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є необґрунтованими з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2641цс15 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи  норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може  вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.
У постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц, викладено висновок про те, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 
У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, Верховний Суд зазначив, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. 
У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14, зазначено, що: «оскільки спірне майно подружжя належить до речей для професійних занять відповідача, а реальний його поділ позбавить відповідача можливості продовжувати свою професійну діяльність, виходячи із загального принципу цивільного судочинства, справедливості, добросовісності та розумності - в порядку поділу цього майна його варто залишити у особистій приватній власності відповідача, а позивач натомість має право отримати грошову компенсацію половини його вартості. З цих підстав, а також з урахуванням недоведеності технічної можливості, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визначення порядку користування стоматологічним кабінетом.»
Отже, висновки суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо застосування норм матеріального права при вирішенні питання про солідарну відповідальність подружжя за невиконання правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, оскільки такі висновки хоч і зроблені у подібних правовідносинах, але за інших встановлених судами фактичних обставин та заявлених вимог. 
Зокрема, у справі, що переглядається, позивач не довів, що отримані його братом ОСОБА_2 , у позику грошові кошти, він ( ОСОБА_2 ) використав для будівництва житлового будинку та придбання автомобіля, тобто в інтересах сім`ї, а тому правильним є висновок апеляційного суду, що у  ОСОБА_3 (дружини) не виникло обов`язку щодо повернення взятих її чоловіком ( ОСОБА_2 ) у борг коштів. 
Посилання заявника на неврахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6 - 7цс13, не заслуговує на увагу, оскільки у зазначеній постанові викладено правовий висновок щодо застосування статті 589 ЦК України, статті 27 Закону України «Про заставу» та статей 9, 12, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», тобто не у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги про те, що у порушення частини четвертої статті 81 ЦПК України суд апеляційної інстанції не зобов`язав ОСОБА_3 надати докази на підтвердження її доводів про те, що будівництво житлового будинку здійснювалося за їх (колишнього подружжя) особисті кошти, чи подаровані її родиною Верховний суд відхиляє, оскільки за змістом наведеної норми процесуального закону, зобов`язання сторони надати відповідні докази є правом, а не обов`язком суду.
Посилання у касаційній скарзі на те, що у порушення частини першої статті 520 ЦК України апеляційний суд вийшов за межі предмета спору, змінивши склад боржників у зобов`язанні без згоди кредитора є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм ЦК України. Відмова у задоволенні позовних вимог до одного із відповідачів у справі, за їх недоведеністю, не є зміною боржника у зобов`язанні у розумінні положень частини першої статті 520 ЦК України. 
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 немає.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. В. Яремко
А. С. Олійник
О. В. Ступак