УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/576/20 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В. 
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №935/576/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» про стягнення виплат, належних працівнику при звільненні та відшкодування моральної шкоди 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Янчука В.В. у м. Коростишеві,
в с т а н о в и в :

У березні 20220 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в остаточній редакції якого просила стягнути з ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» на її користь суму нарахованої, але не виплачених коштів, а саме: заробітної плати в розмірі 43198,93 грн; компенсації за невикористану відпустку у розмірі 32767,77 грн; добових у розмірі 5400 грн, а також компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку із невчасною його виплатою у розмірі 25585,15 грн; середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 262548 грн, 50000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені судові витрати.
В обґрунтування позову зазначила, що з 07 грудня 1992 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді бухгалтера, а з 1995 року по 01.03.2017 - на посаді головного бухгалтера. На підставі наказу №10-к від 01.03.2017 розірвано безстроковий трудовий договір. Станом на дату звільнення 01.03.2017 відповідачем розрахунків належним чином та в повному обсязі з нею проведено не було. На її численні звернення не отримано жодної відповіді. Відповідачем належить до виплати ОСОБА_1 грошові кошти, що складаються з невиплаченої заробітної плати за 6 місяців, компенсації за невикористану відпустку за період з 2006 по 2017 роки, компенсацію витрат особистих коштів в сумі близько 5200 грн. Зазначала, що оскільки заробітну плату їй не було виплачено в день звільнення, як того вимагає ст.116 КЗпП України, то вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено ст.117 КЗпП України. 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43198 грн 93 коп, яка визначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, 5000 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні без вирахування податків та обов`язкових платежів та 1000 грн моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 , заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що в порушення ст.263 ЦПК України судом першої інстанції відмовлено в задоволенні вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини доходу у зв`язку із невчасною його виплатою у розмірі 25585,15 грн без обґрунтування такої відмови. Оскільки судовим рішенням встановлено та підтверджено юридичний факт затримки розрахунків по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у встановлені строки, то відповідно до ст.1 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач має право на отримання компенсації за невчасну виплату частини цих доходів.
На думку апелянта, місцевий суд безпідставно не прийняв до уваги довідку про розрахункові ОСОБА_1 та матеріали перевірки від 21.04.2022, що підтверджують наявність заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та відмовив у стягненні цих коштів.
Зменшуючи компенсацію за час затримки розрахунку до 5000 грн, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц без дійсного аналізу норм законодавства та позиції Верховного Суду. Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних їй при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі в сумі 43198,93 грн, то відсутні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В апеляційній скарзі Державне підприємство «Коростишівський завод «Реммашторф» (далі ДП «Коростишівський завод «Реммашторф», підприємство) просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. 
Зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, при його ухваленні були порушені норми матеріального та процесуального права. Твердження позивачки про те, що їй не виплачувалась заробітна плата в період з 01.07.2016 по 01.03.2017 не відповідають дійсності. За цей час ОСОБА_1 , як бухгалтер здійснювала нарахування та виплату заробітної плати. При наявності на підприємстві коштів, штучно створила заборгованість по заробітній платі на своє ім`я, кошти на заробітну плату не направлялися, а витрачалися на інші цілі, відтак заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 не погашалася, а штучно збільшувалася. ОСОБА_1 надавалися щорічні відпустки, тому ніякої заборгованості за невикористані відпустки не існує.
Так за період з січня 2016 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 отримала в касі підприємства під звіт кошти на суму 108501,12 грн, а авансовий звіт здала на суму 43764,61 грн. Різницю в касу підприємства не повернула, а привласнила. Посилаючись на ці обставини, апелянт заявляє про відсутність заборгованості підприємства перед позивачем.
У поданому відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
У поданому відзиві ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позову - без змін. З доводами та аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 підприємство не погоджується вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Інші доводи відзиву зводяться до мотивів апеляційної скарги, які зазначені вище.
В суді апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Товянська І.О., представники відповідача – в.о. директора ДП Герасименко Ю.М. та адвокат Києнко Д.О. підтримали свою позицію щодо апеляційних скарг із наведених в них підстав та викладених у відзивах доводах. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи таким.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України, передбачено, що, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07 грудня 1992 року працювала у Державному підприємстві «Коростишівський завод «Реммашторф» на посаді бухгалтера, а з 01.01.1997 на посаді головного бухгалтера. 01 березня 2017 року вона була звільнена за угодою сторін, згідно із ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.11).
Як вбачається з акту № ЖТ4554/68/АВ від 03.11.2021 Управління Держпраці у Житомирській області, складеного за результатами проведення позапланового заходу – державного нагляду щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці на ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» - згідно відомості нарахування заробітної плати за березень 2017 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 255,27 грн та кошти за невикористану відпустку в розмірі 16554,34 грн. Загальна сума до виплати складає 49198,93 грн (заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку – 13529,32 грн., заборгованість по виплаті заробітної плати за минулі роки – 35669,61 грн). На день проведення перевірки, тобто 03 листопада 2021 року, сума заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні та компенсації за невикористану відпустку становить – 43198,93 грн (заробітна плата – 29875,10 грн, компенсація за невикористану відпустку – 13323,83 грн) (а.с.215-223).
Враховуючи наведені офіційні висновки державного органу, уповноваженого на здійснення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення трудових прав громадян, відсутність у матеріалах справи інших достовірних і належним чином оформлених доказів щодо наявної заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам перед ОСОБА_1 як на час її звільнення, так і на час розгляду справи в суді, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову щодо стягнення заборгованості в розмірі 43198,93 грн, що складається із 29875,10 грн заробітної плати та 13323,83 грн компенсації за невикористану відпустку.
Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався нормами трудового законодавства, що регулюють спірні правовідносини та відповідно до приписів ч. 4 ст.263 ЦПК України - правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі N 761/9584/15-ц. 
 Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
 -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
         -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
       Судом першої інстанції належним чином оцінено і застосовано критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.  
Так, позивач звернулась до суду з даним позовом у 06 березня 2020 року, тобто зі спливом трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 01 березня 2017 року. При цьому судом не встановлено обставин, які би перешкоджали реалізувати зазначене право протягом зазначеного часу.
       Розмір належних позивачу розрахункових коштів (43198,93 грн) є у шість разів меншим ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки їх виплати при звільненні (265016,40 грн).
       Також суд правильно акцентував увагу на тій обставині, що позивач, працюючи головним бухгалтером не виконала свого обов`язку по виплаті заробітної плати, в тому числі і за попередні роки в розмірі 35669,61 грн, в останній день роботи могла сприяти зарахуванню грошових сум (повністю або частково) на її рахунок як працівника.
       З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції обґрунтовано вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у стягненні компенсації за втрату частини доходу у зв`язку із невчасною його виплатою. Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги непоґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як убачається із матеріалів справи, позивачу було нараховано та сплачено компенсацію втрати частини доходів, що підтверджується довідкою, виданою ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» (т.1 а.с.153). Інші первинні бухгалтерські документи щодо нарахування і виплати коштів позивачці згідно Акту від 08.07.2020 на підприємстві відсутні (т.1 а.с.90), а  розрахунок, наданий ОСОБА_1 , не підтверджений належними і допустимими доказами. 
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для часткового задоволення позову не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, зокрема 43198 грн 93 коп, що підтверджується даними Акту № ЖТ 4554/68/АВ від 03.11.2021 Управління держпраці у Житомирській області (т.1 а.с.215-223).
Колегія суддів також погоджується із висновком суду про заподіяння позивачу внаслідок порушення трудових прав моральної шкоди, яка виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, стягнута у розмірі 1000 грн.
Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства "Коростишівський завод "Реммашторф" залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 23 січня 2023 року.