Дата документу 14.12.2022 Справа № 331/2141/21

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 331/2141/21 Пр. № 22-ц/807/2121/22  	Головуючий у 1-й інстанції Кононенко І.О. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2022 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Дашковської А.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної держаної адміністрації, третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання протиправними і скасування запису про право власності а також зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-7), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 55-66), та в якому просила визнати протиправним та скасувати запис про право власності №32916775 від 16.08.2019 року на земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057, площею 1,100 га за Запорізькою обласною державною адміністрацією (код ЄДРПОУ 00022504); судові витрати покласти на відповідачів. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що в період з 2013 року по 2016 року в провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області, Апеляційного суду Запорізької області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ перебувала справа №314/4026/13, відкрита за позовом Запорізького міжрайонного екологічного прокурора в остаточній редакції якої прокурор Вільнянського району Запорізької області, як правонаступник Запорізького міжрайонного екологічного прокурора, просив суд визнати недійсним розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 17 січня 2011 року № 31 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 », яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1000 га та витребувати у ОСОБА_1 у власність держави дану земельну ділянку з тим мотивом, що оскаржуване прокурором розпорядження прийнято всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки земельна ділянка розташована у водоохоронній зоні затоки річки Дніпро та знаходиться у 100-метровій смузі від урізу води. 
21 липня 2016 року Апеляційним судом Запорізької області постановлено рішення, яким скасовано рішення суду першої інстанції і ухвалено нове рішення про задоволення позову Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області в повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду Запорізької області було залишено без змін. Судом чітко встановлено належність земельної ділянки до саме до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення у зв`язку з чим визнано недійсним розпорядження голови районної державної адміністрації Запорізької області №31 від 17.01.2011 року. 
Натомість, 05.10.2020 року ознайомившись з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057, площею 1,1000 га - 16.08.2019 року була зареєстрована за новим власником, а саме державою в особі Запорізької обласної державної адміністрації. Підставою для державної реєстрації визначено рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року у справі №314/4026/13. Разом з цим, цільовим призначенням земельної ділянки вказано: для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу, тому позивач вважала , що державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена відповідальною особою відповідача з порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, всупереч положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та норм Земельного Кодексу України з огляду на те, що відповідно ст. 20 Земельного Кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. 
Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 Земельного Кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, а земельної ділянки, розташованої у зоні відчуження або зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, - з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Частиною 4 ст. 186-1 Земельного Кодексу України визначено, що розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. 
Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 визначено умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до п. 67 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. 
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 81-1, 81-2 вказаного Порядку державна реєстрація прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 року, проводиться у порядку, передбаченому статтею 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування. За таких обставин позивач вважала , що для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, подається погоджений проект про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування. 
Для виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року у справі №314/4026/13, яке стало підставою для проведення державної реєстрації, Запорізька обласна державна адміністрація, повинна була спочатку на думку позивача перевести земельну ділянку з цільового призначення: «для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу» на цільове призначення земельної ділянки: «землі водного фонду». Зазначене узгоджується з приписами ч. 3 ст. 22 Земельного Кодексу України, якими визначено виключний перелік осіб, яким передаються у власність та надаються у користування землі сільськогосподарського призначення, зокрема: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Тобто, земельна ділянка з цільовим призначенням: «для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу» не є тотожною земельній ділянці з цільовим призначенням: «землі водного фонду».
В той час, зважаючи на те, що цільовим призначенням земельної ділянки за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057, площею 1,1000 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано: «для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу» на думку позивача слідує, що реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за Запорізькою обласною державною адміністрацією, відповідачем здійснено незаконно, без надання державному реєстратору документів визначених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127. 
Натомість, попри наявність на думку позивача очевидних підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Запорізької області - Александрова Юлія Олександрівна на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48346176 від 22.08.2019 року здійснила державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за Запорізькою обласною державною адміністрацією (номер запису: 32916775 від 16.08.2020 року).
З посиланням на ст. 19, 13, 14 Конституції України, ст. 3, 22, 116 ЗК України, позивач вважала, що у суб`єкта владних повноважень не передбачено права відступати від положень ЗК України.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Солодовнікова Р.С. (т.с. 1 а.с. 38). 
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 39-40) дану справу передано на розгляд до Вільнянського районного суду Запорізької області. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кононенка І.О. (т.с. 1 а.с. 49). 
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 50-51) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

У липні 2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача (т.с. 1 а.с. 53-54), в якому остання просила замінити у цій справі первісного відповідача – Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради на належного відповідача – Запорізьку обласну державну адміністрацію, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. 

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 95-96) клопотання про заміну неналежного відповідача у цій справі задоволено, замінено неналежного відповідача по справі Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради на належного відповідача – Запорізьку обласну державну адміністрацію, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2022 року (т.с. 2 а.с. 60-69) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 71-82) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити; судові витрати покласти на відповідача. 

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 86). 
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 03 листопада 2022 року (т.с. 2 а.с. 90), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 91).
Відповідач Запорізька обласна державна адміністрація подала апеляційному суду відзив (т.с. 2 а.с. 107-111) на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі. 
Третя особа – Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі. 
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 98, 101-106), у тому числі позивач ОСОБА_1 через представників – адвокатів Штабовенка Д.В. (т.с. 2 а.с. 83, 97, 99) та ОСОБА_4 (т.с. 2 а.с. 119), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_5  – адвоката Бондаря І.М. (т.с. 2 а.с. 119) та представника відповідача Запорізької обласної державної адміністрації – Міняйла О.С. (т.с. 2 а.с. 120), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. 
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю представника позивача  ОСОБА_5  – адвоката Бондаря І.М. (т.с. 2 а.с. 119) та представника відповідача Запорізької обласної державної адміністрації – Міняйла О.С. (т.с. 2 а.с. 120). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. 
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу. 
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст.ст. 76-80, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із відсутності у позивача порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту та поновленню шляхом оскарження відповідного реєстраційного запису. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року у справі №314/4026/13 (т.с. 1 а.с. 10-16), яке є чинним, за позовом Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, як правонаступника прокурора Вільнянського району Запорізької області та Запорізького міжрайонного екологічного прокурора в інтересах держави до Вільнянської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та повернення земельної ділянки у власність держави позов Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, як правонаступника прокурора Вільнянського району Запорізької області та Запорізького міжрайонного екологічного прокурора задоволено. Визнано недійсним розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області №31 від 17 січня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 », яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1000 га. Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави земельну ділянку за кадастровим номером 2321586800:02:003:0057 площею 1,1000 га.
При цьому, апеляційним судом зазначено, що спірна земельна ділянка площею 1,1000га, про оспорення підстав набуття у власність якої та про її витребування прокурор заявив позов, знаходиться у межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Дніпро та належать до земель водного фонду. З огляду на встановлені судом обставини, фактично відбулась неправомірна зміна цільового призначення землі, яка за законом не могла бути передана в приватну власність, проте за оспорюваним розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року була передана в приватну власність ОСОБА_3 з указівкою на цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому відчуджена за договором дарування ОСОБА_6 та договором купівлі-продажу ОСОБА_1 . За таких обставин, у справі, рішення в якій переглядається, "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про визнання недісним вказаного розпорядження та витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю водного фонду, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. 
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88, ч.2 ст. 89 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Ведення садівництва у прибережних захисних смугах навколо водойм забороняється. В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). 
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти РФ" від 6 листопада 2008 року). 
Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами ст.59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). 
Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб`єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта - замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. 
Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності на спірну землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень, починаючи із розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації №1320 від 30 листопада 2009 року щодо встановлення розмірів та меж водоохороної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро в с. Ульянівка, яке в подальшому на підставі протесту прокурора було скасовано як незаконне, оспорюваного розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року про надання у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки за межами населеного пункту та наступного укладення договорів дарування та купівлі-продажу. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (ч. 2 ст. 88 ВК України, ч. 2 ст. 60 ЗК України). Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача ОСОБА_1 згідно висновків апеляційного суду відповідало критеріям законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. 
З огляду на вищенаведене, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, а тому ця земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Вказані висновки колегії суддів ґрунтувалися на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 29 червня 2016 року у справі 6-1376цс16 про застосування прецедентної практики (рішеннь) ЄСПЛ щодо ст. 1 Першого протоколу та вказаних норм Водного Кодексу України та Земельного Кодексу України.
Листування прокуратури з відповідачем, зокрема листи від 26.07.2019 року № 05/1-2081-18 (т.с. 1 а.с. 71-72), від 08.08.2019 року № 05/1-2081-18 (т.с. 1 а.с. 75), від 13.08.2019 року № 37/1-2458-вих.19 (т.с. 1 а.с. 78-79), лист від 28.12.2017 року № 11467/08 свідчило про те, що після прийняття остаточного судового рішення постало питання його виконання, прокуратура зокрема просила прийняти міри щодо реєстрації права власності за державою щодо земельної ділянки яка була спірною до прийняття рішення по суті апеляційним судом, при цьому за позицією прокуратури необхідність зміни цільового призначення не перешкоджала реєстрації права власності за державою. Так, Прокуратурою Запорізької області було зазначено, що підставою для державної реєстрації є виникнення права державної власності на земельну ділянку, а розроблений проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на підставі ст. 1, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у подальшому стане підставою для проведення державної реєстрації змін до відповідного запису про право власності.
В подальшому, як свідчать матеріали реєстраційної справи, зокрема рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.08.2019 року № 48346176 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, т.с. 1 а.с. 77), державний реєстратор прав на нерухоме майно провела державну реєстрацію державної форми власності земельної ділянки, яка була спірною до прийняття остаточного рішення апеляційним судом, при цьому в зазначеному рішенні відсутні висновки про будь-яке цільове призначення земельної ділянки. На підставі цього рішення здійснено відповідний запис, який оскаржується позивачкою, яка по суті вважає, що це порушує її права та інтереси як набувача права на мирне володіння відповідною земельною ділянкою.
Разом з тим, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. В силу положень статей 330, 387, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним майна.
Велика Палата Верховного Суду (за змістом її позицій в постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року к справі 359/3373/16-ц) зокрема зазначала, що особи, яким були відчужені земельні ділянки рішенням, проявивши розумну обачність, не могли не знати про незаконність набуття ними цих земельних ділянок, тому ці особи не можуть вважатися такими, які покладалися на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу , що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, при цьому останні не набувають права власності на спірні земельні ділянки, які перебувають у державній власності, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння , майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що, установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті.
Враховуючи наведені положення законодавства, встановлені у цій справі обставини не надають підстав для висновку про наявність у позивача порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту та поновленню шляхом оскарження відповідного реєстраційного запису.
Так, посилаючись на нерівноправність при здійсненні реєстрації і незаконність такої реєстрації у зв`язку з відсутністю зміни цільового призначення землі та відповідного проекту землеустрою і таким чином порушення інтересів позивачки, остання не враховує, що підставою для державної реєстрації було саме судове рішення, яке в даному випадку було остаточним при вирішенні її колишнього спору щодо земельної ділянки, при цьому позивачка також не врахувала що з державної власності відповідна земельна ділянка й не переходила (правовий титул законного власника - держави майна законно належним чином не припинявся), а оцінку втручання в право власності та мирного володіння у взаємозв`язку з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини при її застосуванні вже надавалася апеляційним судом при вирішенні спору у справі №314/4026/13, у зв`язку з чим прав та інтересів позивача на думку суду першої інстанції оскаржуваними діями в дійсній справі відповідачем не порушено.
Само ж по собі посилання на незгоду з остаточним рішенням апеляційного суду та подачі скарги до Європейського суду з прав людини, а також відсутності зміни цільового призначення землі до реєстрації права власності вищезазначеного не спростовує, крім того задоволення позову шляхом способу захисту прав зазначеним позивачем на думку суду першої інстанції було б порушенням принципу правової визначеності та намаганням переоцінки остаточного рішення суду, а посилання позивача на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини не може бути прийнято до уваги в даному випадку, оскільки прийняті за різних обставин справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позові позивача у цій справі необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. 
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_1 , яку вона та її представники вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції правильно врахував у цій справі вищезазначені правові висновки Верховного Суду, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Судовому захисту підлягає лише порушене право.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). 
Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. 
Позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, та зокрема, що відповідачем порушено права позивача.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, встановлено, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні у цій справі не вирішував питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.12.2022 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Дашковська А.В.	Подліянова Г.С.