Постанова
Іменем України                         
           
20 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 703/3207/17
провадження № 61-10415св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в складі колегії суддів:      Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про встановлення факту одержання травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом, визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 про розслідування нещасного випадку, що не пов`язаний з виробництвом, зобов`язання скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання травми, відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період із 06 травня 2015 року по 24 травня 2017 року він працював на посаді муляра 3 розряду у господарсько-побутовому цеху (№ 13) в «Локомотивному депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
07 березня 2017 року під час перебування на робочому місці він одержав виробничу травму.
 
Наказом в. о. керівника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 09 березня 2017 № 66 Н/од «Про створення комісії з розслідування нещасного випадку» утворено відповідну комісію. Внаслідок проведеного розслідування нещасного випадку комісією було складено акт за формою Н-5                        від 23 березня 2017 року та зроблено висновок про те, що нещасний випадок, який трапився з позивачем, є таким, що не пов`язаний з виробництвом.
 
Внаслідок оскарження до ГУ Держпраці у Київській області проведеного відповідачем розслідування нещасного випадку, контролюючим органом було видано припис, яким зобов`язано власника, зокрема провести повторне розслідування нещасного випадку, скласти акти за формою Н- 5, затвердити акт за формою Н-1.
 
На виконання припису директором регіональної філії «Одеська залізниця»                          ПАТ «Українська залізниця» 21 червня 2017 року було видано наказ про створення комісії з повторного розслідування нещасного випадку № 173 н/од.
 
За результатами проведення повторного розслідування нещасного випадку, комісія повторно, всупереч вимогам припису ГУ Держпраці у Київській області, склала акт за формою Н-5 про нещасний випадок, який стався з позивачем 07 березня 2017 року, та визнала його таким, що не пов`язаний із виробництвом.
 
Вважав, що зазначений акт за формою Н-5 від 13 липня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства з охорони праці, оскільки обставини травмування, зазначені у ньому, не відповідають дійсним, а травма, одержана позивачем, є такою, що пов`язана із виробництвом.
 
На виконання робіт на деревообробному верстаті позивача направив його безпосередній керівник ОСОБА_2 , водночас в акті зазначено, що останній такі вказівки позивачу не надавав.
 
Долучені до матеріалів розслідування пояснення працівників локомотивного депо є суперечливими.
 
Роботодавець незаконно не виконав вимоги розділу Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                                          30 листопада 2011 року за № 1232 (далі - Порядок № 1232), щодо проведення спеціального розслідування за фактом травмування ОСОБА_1 , оскільки отримана ним травма відноситься до категорії тяжких та підлягає спеціальному розслідуванню.
 
Повторне розслідування комісією нещасного випадку відбулося з порушенням строків, встановлених Порядком № 1232.
 
Комісія неправильно трактувала положення Порядку № 1232, оскільки отримання травми в стані сп`яніння не визнається виробничою травмою лише за відсутності інших причин.
 
У порушення вимог статті 5 Закону України «Про охорону праці» при прийнятті позивача на роботу жодних повідомлень про наявність на робочих місцях факторів, небезпечних для здоров`я, роботодавцем не надавалося.
 
Під час роботи комісії з розслідування нещасного випадку не враховано наявність таких організаційних причин одержання позивачем травми, а саме: незадовільне функціонування, недосконалість або відсутність системи управління охороною праці.
 
При проведенні розслідування випадку одержання позивачем виробничої травми, комісією умисно в акті Н-5 не зазначені технічні та організаційні причини настання виробничої травми, що навіть за доведеності факту сп`яніння не може вказувати на відсутність організаційних та технічних причин настання травмування таких, як залучення до роботи працівників не за спеціальністю (професією), порушення технологічного процесу.
 
Незадовільне функціонування, недосконалість або відсутність системи управління охороною праці полягає в тому, що ОСОБА_1 було допущено до виконання робіт на деревообробному верстаті без проведення відповідного навчання та будь-яких інструктажів.
 
Твердження про стан алкогольного сп`яніння, наведене у акті за формою Н-5, не підтверджене у визначеному порядку, що виключає можливість посилатися на такий факт, як на встановлений.
 
Внаслідок одержання травми позивачем були понесені значні витрати на лікування, які підлягають відшкодуванню відповідачем. В результаті травми, окрім значного фізичного болю, він також зазнав значних моральних страждань.
 
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня                2017 року замінено первісного відповідача у справі з Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця ПАТ «Українська залізниця» на  ПАТ «Укрзалізниця».
 
У лютому 2018 року, у зв`язку зі зміною первісного відповідача на належного, позивач подав заяву про часткову зміну предмета позову, яка обґрунтована також тим, що йому стало відомо, що за результатами розгляду скарги ГУ Держпраці в Київській області повторно видано припис про проведення розслідування нещасного випадку, який мав місце 07 березня 2017 року.
 
На підставі зазначеного припису 17 листопада 2017 року регіональною філією «Одеська залізниця ПАТ «Українська залізниця» видано повторний наказ про проведення розслідування нещасного випадку та 04 грудня 2017 року повторно складено акт про розслідування нещасного випадку, що не пов`язаний з виробництвом, за формою Н-5.
 
На підставі викладеного позивач остаточно просив суд:
- визнати факт одержання ним травми на робочому місці у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом;
- визнати незаконним та скасувати акт за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року                      у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця»;
- зобов`язати ПАТ «Українська залізниця» скласти акт за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання позивачем травми 07 березня 2017 року;
- стягнути з ПАТ «Українська залізниця» майнову шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в сумі 1 016,76 грн;
- стягнути з ПАТ «Українська залізниця» 300 000,00 грн компенсації моральної шкоди.
 
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2019 року, внесеною до протоколу судового засідання, замінено сторону у справі ПАТ «Українська залізниця» на належного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»).
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня              2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів позовні вимоги належними та допустимими доказами, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити через їх безпідставність та необґрунтованість, зокрема, факт перебування ОСОБА_1 під час отримання ним травми у стані алкогольного сп`яніння підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, тому комісія з розслідування нещасного випадку дійшла обґрунтованого висновку, що нещасний випадок стався внаслідок алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 та його особистої необережності; не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються показаннями свідків доводи позивача про те, що він був допущений до виконання робіт без ознайомлення із посадовими обов`язками та проходження всіх необхідних інструктажів та навчань. Оскільки Порядком № 1232 визначено, що комісія має право на отримання пояснень від свідків та в ньому не зазначено, що ці дії повинні бути здійснені саме під час засідання відповідної комісії, тому суд першої інстанції вважав, що члени комісії не порушили вимог цього Порядку та мали підстави для опитування свідків та відповідно включення їхніх пояснень до акта розслідування.
 
Оскільки позовні вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди є похідними від встановлення факту отримання травми на виробництві, а в цій частині позов задоволенню не підлягає, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення шкоди також підлягають відхиленню.
 
Рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2021 року скасовано. 
 
Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визнано незаконним та скасовано акт за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених вимог у сумі 960,00 грн.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що при здійсненні комісією розслідувань нещасного випадку членами комісії встановлено, що основною причиною нещасного випадку є порушення позивачем вимог робочої інструкції та інструкції з охорони праці, а також перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння, тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність також і організаційних причин настання нещасного випадку, який мав місце 07 березня                2017 року, а саме порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів тощо; порушення трудової і виробничої дисципліни, у тому числі невиконання посадових обов`язків, невиконання вимог інструкцій з охорони праці, проте такі причини всупереч положенням Порядку № 1232 не відображені комісією у відповідному пункті актів.
 
Оскільки комісією з розслідування нещасного випадку встановлені організаційні причини нещасного випадку, проте не були зазначені у пункті 4 акта, тому, на переконання апеляційного суду, в даному випадку відсутні підстави для застосування підпункту 4 пункту 16 Порядку № 1232, відповідно до якого нещасний випадок, який стався 07 березня 2017 року о 13 год 35 хв у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», є таким, що пов`язаний з виробництвом. 
 
На цій підставі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку підлягає задоволенню. При цьому апеляційний суд окремо зазначив, що строк звернення до суду в цій частині позивач не пропустив, оскільки із зазначеною вимогою звернувся до суду 06 лютого 2018 року.
 
Водночас, із посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постанові                           від 18 березня 2020 року у справі № 235/3755/17, апеляційний суд вказав, що позовні вимоги про встановлення факту одержання травми на робочому місці та зобов`язання роботодавця скласти акти за формою Н-5 та Н-1 є неналежним способом захисту і не підлягають задоволенню, оскільки встановлення місця отримання травми та складання акта відповідної форми на час виникнення спірних правовідносин відносилось до повноважень створеної комісії.
 
Інші позовні вимоги про відшкодування шкоди, на думку апеляційного суду, також не підлягають задоволенню, оскільки таку шкоду має відшкодовувати Фонд соціального страхування України, який до участі у справі не був залучений.
 
Постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 24 червня                      2021 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту одержання травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом, зобов`язання скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання травми, стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 31 березня 2021 року, яка задоволена частково, апеляційний суд визнав незаконним та скасував акт за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», але не вбачав підстав для задоволення інших позовних вимог.
 
Водночас апеляційний суд не врахував, що в контексті цієї справи задоволення такої позовної вимоги як визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 неможливе без задоволення першої позовної вимоги про визнання факту одержання позивачем травми на робочому місці 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний із виробництвом, яка є її передумовою та підставою для задоволення позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку. Незважаючи на це, апеляційний суд відмовив у задоволенні першої позовної вимоги про визнання факту одержання позивачем травми на робочому місці 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний із виробництвом, посилаючись на неналежний спосіб захисту, що свідчить про суперечливість висновків апеляційного суду.
 
У свою чергу позовна вимога про зобов`язання АТ «Українська залізниця» скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання позивачем травми 07 березня 2017 року не може бути предметом самостійного перегляду судом касаційної інстанції, так як безпосередньо пов`язана з іншими позовними вимогами, що оскаржуються, без вирішення яких неможливо встановити зобов`язання відповідача скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання позивачем травми 07 березня 2017 року.
 
З урахуванням зазначеного, Верховний Суд вважав, що висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 (окрім вимоги про визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року) є передчасними та потребують повторного розгляду з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
 
При цьому, оскільки на час виникнення спірних правовідносин Закон України          № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця, висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог через незалучення Фонду соціального страхування України є неправильними.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту одержання травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом, зобов`язання скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання травми, стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди скасовано та прийнято в цих частинах нове рішення.
 
Позовні вимоги про встановлення факту одержання травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом, зобов`язання скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання травми задоволено.
 
Встановлено факт одержання ОСОБА_1 травми на робочому місці у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом. Зобов`язано АТ «Українська залізниця» скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання ОСОБА_1 травми 07 березня                          2017 року. 
 
Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі                       100 000 грн. 
 
У задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту одержання позивачем травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом та зобов`язання скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання травми, апеляційний суд виходив із встановлених у постанові Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року обставин, відповідно до яких суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування акта за формою Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року.
 
Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, на час виникнення спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідальність за відшкодування моральної шкоди покладав на роботодавця.
 
При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд виходив із характеру та обсягу моральних страждань позивача, внаслідок отриманої травми на виробництві, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості. При цьому судом враховано, що позивач перебував у стані алкогольного сп`яніння в робочий час, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та свідчить про порушення ним трудової дисципліни.
 
Разом з тим, оскільки у настанні нещасного випадку на виробництві наявна вина роботодавця АТ «Українська залізниця» (організаційні причини настання нещасного випадку), а саме: 
порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів тощо; 
порушення трудової і виробничої дисципліни, у тому числі невиконання посадових обов`язків, невиконання вимог інструкцій з охорони праці, що встановлено постановою апеляційного суду від 24 червня 2021 року, особою, яка несе відповідальність за відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, є відповідач АТ «Українська залізниця».
 
З урахуванням викладеного колегія суддів вважала розумним, справедливим та пропорційним розмір моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві, в сумі 100 000,00 грн.
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
20 жовтня 2022 року АТ «Українська залізниця», засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в указаній справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмір до                       10 000,00 грн.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17, яка містить посилання на судову психологічну експертизу, як на неналежний доказ в обґрунтуванні розміру стягнутої моральної шкоди, постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 щодо врахування вини позивача та зменшення розміру моральної шкоди та постанові Верховного Суду                     від 25 квітня 2018 року у справі № 212/7705/16-ц щодо визначення розміру моральної шкоди з тотожнім предметом спору.

Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У січні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що  ОСОБА_1 з 06 травня 2015 року по 24 травня 2017 року працював на посаді муляра 3-го розряду у господарсько-побутовому цеху в Локомотивному депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки.
 
06 березня 2017 року позивач, спільно з бригадою працівників ОСОБА_3 ,              ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі наряду-допуску за № 53, отримали виробниче завдання із санітарної обрізки дерев у садку виробничого підрозділу Локомотивного депо ім. Т. Шевченка.
 
07 березня 2017 року на підставі раніше виписаного наряду позивач разом із вказаними особами повинні були продовжити роботу по обрізці дерев в садку локомотивного депо. Проте, у зв`язку з виробничою необхідністю та заявою майстра ОСОБА_6 , позивачу спільно з тесляром ОСОБА_4 доручено працювати в столярному цеху.
 
Серед завдань, які ставились позивачу на планерній нараді 07 березня 2017 року, були роботи, пов`язані з витягуванням цвяхів з фанери, та розмітка фанери відповідно до розмірів, вказаних майстром цеху, на відведеному робочому місці в столярному цеху. Під час наради, яка відбулась вранці 07 березня 2017 року, завдань працювати на верстаті або допомагати тесляру ОСОБА_4 працювати за комбінованим верстатом ОСОБА_1 не отримував.
 
Під час наради майстер повідомив позивача, що після обіду він повинен допомагати обрізати дерева на підставі раніше виписаного наряду на виконання цих робіт.
 
Такі обставини були встановлені в судовому засіданні в суді першої інстанції показаннями свідків, а саме: майстром ОСОБА_2 , який безпосередньо надав вказівки щодо виконання необхідних робіт позивачу, тесляром господарсько-побутового цеху ОСОБА_4 , який був безпосереднім свідком отримання травми позивачем, а також іншими працівниками: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 
 
07 березня 2017 року, після обідньої перерви, близько 12 год 30 хв майстер       ОСОБА_2 зайшов до столярного відділення з метою перевірки виконання завдань, визначених зранку, де помітив, що робота, яка була доручена                  ОСОБА_1 , виконана не в повному обсязі. В зв`язку з чим майстер акцентував увагу позивача на необхідності виконати вказану роботу, а саме: витягнути цвяхи з фанери та прийти в садок для обрізки дерев, після чого пішов до саду контролювати виконання робіт працівниками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 та не заперечував сам позивач.
 
Позивач вказує на те, що на виконання розпорядження майстра ОСОБА_2 , після обідньої перерви він повернувся до столярного цеху та підійшов до комбінованого верстата, взявся за край фанери, щоб притиснути її до станка, після чого його рука потрапила до фугувального барабана, внаслідок чого він отримав травму на виробництві.
 
Згідно з довідкою Смілянської станції швидкої медичної допомоги від 15 травня            2017 року № 123 до ОСОБА_1 07 березня 2017 року о 13 год 37 хв виїжджала бригада ШМД та надала екстрену медичну допомогу на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до копії медичної карти стаціонарного хворого № 1456 Смілянської міської лікарні ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 07 березня 2017 року по 24 березня 2017 року, з діагнозом: політравма лівої кисті, ампутація 3, 4 пальців на рівні основної фаланги, 2 пальця на рівні нігтьової фаланги, рани 5 пальця.
 
Згідно з записом лікаря у вказаній медичній карті епідеміологічний анамнез        ОСОБА_1 : клінічні ознаки алкогольного сп`яніння, гіперемія обличчя, очі блищать, запах алкоголю з рота. Вживання алкоголю не заперечує. Діагноз: політравма лівої кисті; травматична ампутація 3,4 пп на рівні основних ф. 2 п. на рівні н. фаланги, скальповані рани 5 п., алкогольне сп`яніння. 
 
Вказаний діагноз зазначено і в попередньому епікризі від 07 березня 2017 року та епікризі від 24 березня 2017 року № 1456.
 
07 березня 2017 року, з метою встановлення причин та обставин, які потягнули за собою настання нещасного випадку, до Смілянської міської лікарні звернулись представники локомотивного депо, а саме: головний інженер ОСОБА_11 та ОСОБА_2 . Вказані працівники відвідали ОСОБА_1 та запропонували надати йому пояснення щодо отриманої ним травми.
 
З письмових пояснень ОСОБА_1 , які написані ним власноручно та під наглядом лікарів, вбачається, що ОСОБА_1 о 12 год, пообідавши, направився до роздягальні по цигарки. В його особистих речах була захована літрова пляшка пива, яку він випив, і пішов працювати по раніше виписаному завданню майстра - обрізка дерев у садку, але по дорозі зайшов до столярного цеху взяти ножівку по дереву. Після чого побачив, що на станку працює ОСОБА_4 , який фугує фанеру, та вирішив йому підтримати фанеру. В цей час почув біль в кисті лівої кисті та побачив, що йде кров. Після надання йому першої медичної допомоги ОСОБА_4 , звернувся до медпункту депо, де йому надали медичну допомогу.
 
Під час проведення розслідування нещасного випадку, з метою встановлення причин, що сприяли його виникненню, комісією з розслідування нещасного випадку подано запит від 07 березня 2017 року за № ТЧ-5-10/286 про надання інформації щодо вмісту алкоголю в крові ОСОБА_1 .
 
На вказаний запит підприємству повідомлено, що забір крові у ОСОБА_1 на алкоголь взято, коли позивач поступив у травматологічне відділення міської лікарні. Результати дослідження крові повинні були надійти через деякий час. Надано рекомендацію щодо звернення в Черкаський обласний наркологічний диспансер для прискорення процесу отримання відповіді.
 
07 березня 2017 року комісією направлено запит за № ТЧ-5-10/275 до Черкаського обласного наркологічного диспансеру з метою встановлення наявності в крові       ОСОБА_1 алкоголю.
 
Матеріали справи містять заявку ОСОБА_6 від 07 березня 2017 року на дозвіл на виготовлення підмостків для розбирання дизеля тепловозу з фанери, відповідно до якої, згідно з показаннями свідка ОСОБА_2 , ОСОБА_1 направлено в столярний цех для того, щоб він здійснював витягування цвяхів із фанери та робив її розмітку, а також наряд-допуск для виконання робіт на висоті від 06 березня 2017 року № 53, відповідно до якого чотири особи, в тому числі і ОСОБА_1 , мали здійснювати обрізку дерев в садку ТЧ-5 в період часу з 13 год 30 хв 06 березня 2017 року.
 
Згідно із вказаним нарядом-допуском ОСОБА_1 перед початком зазначеної роботи пройшов інструктаж, про що поставив свій підпис у відповідній графі наряду.
 
Пояснення ОСОБА_1 від 07 березня 2017 року, пояснення ОСОБА_2                від 21 листопада 2017 року, пояснення ОСОБА_3 від 21 листопада 2017 року, пояснення ОСОБА_12 від 21 листопада 2017 року, пояснення ОСОБА_4 свідчать про те, що ОСОБА_1 завдання працювати на деревообробному станку не ставилось, він самостійно вирішив підтримати фанеру, яку в цей момент фугував тесляр ОСОБА_4 .
 
Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_12 ,                ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_1 під час ранкової наради майстром ОСОБА_2 завдання працювати на деревообробному станку не ставилось.
 
Згідно з копією наказу від 09 березня 2017 року за № 66-Н/од за підписом                                        в. о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» створено комісію з розслідування нещасного випадку, який стався 07 березня 2017 року з муляром 4-го розряду господарсько-побутового цеху виробничого підрозділу «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»           ОСОБА_1 .
 
Актом комісійного обстеження комбінованого деревооброблювального верстату КС.00000.РЄ від 09 березня 2017 року встановлено, що верстат, його конструктивні елементи, оснащення відповідають встановленим паспортними даним та вимогам безпечної експлуатації.
 
09 березня 2017 року локомотивним депо отримано відповідь Смілянської міської лікарні, якою встановлено, що відповідно до «Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості», затвердженого наказом МОЗ України від 04 липня 2007 року за № 370, ступінь тяжкості травми ОСОБА_1 віднесено до категорії «легка».
 
Згідно з копією акта хіміко-токсикологічних досліджень від 13 березня 2017 року № 288 у ОСОБА_1 в результаті досліджень виявлено в крові спирт етиловий у концентрації 1,03 проміле.
 
Відповідно до копії акта комісії з розслідування нещасного випадку, що стався                    07 березня 2017 року з муляром ОСОБА_1 , від 13 березня 2017 року, члени комісії з розслідування ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 звернулись до потерпілого в лікарню та запропонували йому надати усне та письмове пояснення про те, як саме стався нещасний випадок, та пояснити причини відмови від отримання листа про запрошення на засідання комісії його особисто або уповноваженої особи. Він відмовився надати будь-які пояснення, вказавши, що має право впродовж всього часу перебування на лікарняному не надавати будь-яких пояснень, та відмовився від запрошення на засідання комісії.
 
З оглянутої в судовому засіданні в суді першої інстанції копії Журналу реєстрації прийому біопроб, що надходять з районів, лікувальних і інших закладів, вбачається, що відповідно до запису № 413 журналу на лабораторне дослідження доставлено кров ОСОБА_1 .
 
За записом у Журналі реєстрації аналізів і їх результатів на вміст наркотичних і запаморочувальних речовин за № 288 встановлено, що в крові ОСОБА_1 міститься алкоголь в розмірі 1,03 проміле. Дослідження проводилось 13 березня              2017 року за направленням лікаря Озірського Смілянської міської лікарні.
 
20 березня 2017 року на запит підприємства до Смілянської міської лікарні отримано відповідь про те, що хіміко-токсикологічним дослідженням від 07 березня 2017 року             у хворого ОСОБА_1 виявлено в його крові етиловий спирт у концентрації             1,03 проміле.
 
Після встановлення обставин події комісією 23 березня 2017 року складено акт проведеного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року                    о 13 год 35 хв у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
 
Відповідно до пункту 3 акта проведення розслідування нещасного випадку                                     від 23 березня 2017 року встановлено, що муляр ОСОБА_1 у порушення вимог пункту 1.1 робочої інструкції муляра 4-го розряду та пункту 1.25 Інструкції з охорони праці для муляра господарсько-побутового цеху самостійно, без дозволу майстра, підійшов до працюючого верстату, взявся за край фанери, внаслідок чого його рука потрапила до фугувального барабана і він отримав травму фаланг пальців лівої руки.
 
Пунктом 4 вказаного акта встановлено причини настання нещасного випадку та зазначено: технічні причини - відсутні; організаційні причини - відсутні; психофізіологічні причини: алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого.
 
Відповідно до пункту 6 вказаного акта комісія дійшла висновку про те, що нещасний випадок з муляром ОСОБА_1 визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Особи, дії або бездіяльність яких, призвела до настання нещасного випадку: муляр ОСОБА_1 порушив пункт 5.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку депо - поява працівника на роботі у нетверезому стані; порушив вимоги статті 14 Закону України «Про охорону праці» - обов`язки працівника щодо додержання вимог нормативно-правових актів з охорони праці, а саме: працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства.
 
Не погодившись з актом від 23 березня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до                      ГУ Держпраці у Київській області зі скаргою на дії комісії.
 
Відповідно до припису ГУ Держпраці в Київській області від 15 червня 2017 року № 5.6/216/10 директору регіональної філії «Одеська залізниця» запропоновано повторно провести розслідування нещасного випадку, визнати чи не визнати нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом, скласти акт за формою Н-5 (коли нещасний випадок пов`язаний з виробництвом), затвердити (переглянути) акт за формою Н-1, встановити причини нещасного випадку, розробити план заходів щодо запобігання подібним нещасним випадкам.
 
На виконання вказаного припису ГУ Держпраці в Київській області регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видано наказ від 21 червня 2017 року № 173-н/од про створення комісії з повторного розслідування нещасного випадку.
 
З протоколу № 1 засідання комісії з повторного розслідування нещасного випадку               від 04 липня 2017 року вбачається, що комісія постановила, окрім іншого:                 ОСОБА_15 доручено складення протоколу опитування свідків, ОСОБА_8 - повторний збір пояснень причетних працівників до випадку, повторний огляд столярного цеху та складення відповідних актів.
 
Відповідно до акта повторного розслідування нещасного випадку, що стався                                       07 березня 2017 року з ОСОБА_1 , від 17 липня 2017 року встановлено ті самі обставини, що й в попередньому акті від 23 березня 2017 року, та комісія дійшла такого ж висновку, що нещасний випадок з муляром ОСОБА_1 не пов`язаний із виробництвом та стався з вини перебування його у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок порушення вимог пункту 5.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку, пункту 1.1 Робочої інструкції муляра 4-го розряду господарсько-побутового депо            ім. Т. Шевченка та вимоги статті 14 Закону України «Про охорону праці».
 
Аналогічні обставини викладені в акті повторного розслідування нещасного випадку що стався 07 березня 2017 року о 13 год 35 хв у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», від 04 грудня 2017 року.
 
В акті повторного розслідування нещасного випадку від 17 липня 2017 року містяться посилання на покази свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , датовані 04 липня 2017 року.
 
Згідно з пунктом 1.1 Робочої інструкції муляра 4-го розряду господарсько-побутового цеху виробничого підрозділу Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», муляр 4-го розряду повинен додержуватися і знати техніку безпеки при виконанні робіт.
 
ОСОБА_1 з робочою інструкцією ознайомлений, про що поставив свій підпис у відповідній графі. Окрім того, стоїть підпис майстра ОСОБА_2 , який допитаний в судовому засіданні як свідок та підтвердив, що ОСОБА_1 ознайомлено з інструкцією, проведено всі необхідні інструктажі, навчання.
 
З наявної в матеріалах справи інструкції з охорони праці № ТЧ-5 10П 248.16 для муляра (побутовий цех) вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений з нею 27 жовтня            2016 року, про що свідчить його підпис у відповідному пункті.
 
Відповідно до протоколу засідання комісії з перевірки знань з охорони праці від                 04 травня 2016 року за № 111 ОСОБА_1 пройшов перевірку знань з питань охорони праці.
 
Згідно з відмітками в журналі протоколів перевірки знань правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів ОСОБА_1 пройшов перевірку знань (запис під номером 172).
 
06 травня 2015 року позивачу проведено вступний інструктаж щодо вимог охорони праці, що підтверджується копією журналу реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
З урахуванням доводів касаційної скарги, Верховним Судом переглядається постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема її розміру, в іншій частині судове рішення не оскаржується заявником.
 
Із цим позовом позивач звернувся до суду 23 жовтня 2017 року.
 
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року                    № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року                № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).
 
З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
 
Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від  19 грудня               2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на            2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.
 
Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня           2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.
 
Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції Закон від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, в тому числі змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Закон від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня              2015 року.
 
Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань                    і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
 
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року               № 6-рп/2012).
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже, не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. 
 
Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право вимагати відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). 
 
Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та його органи з 01 січня 2015 року страхових виплат за моральну шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я на виробництві, не проводить.
 
Оскільки на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1105-XIV покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що саме з відповідача підлягає стягненню завдана позивачу моральна шкода.
 
Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
 
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).
 
За статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
 
Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України.
 
Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
 
У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.
 
У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахувавши конкретні обставини, внаслідок яких позивач отримав травму, пов`язану з виробництвом, ступінь вини позивача в отриманні виробничої травми, який перебував на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, та відповідача, який не забезпечив належних безпечних умов праці та контролю за їх дотриманням, характер, глибину і тривалість моральних страждань позивача та, з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17, яка містить посилання на судову психологічну експертизу, як на неналежний доказ в обґрунтуванні розміру стягнутої моральної шкоди; постанові Пленуму Верховного Суду України                       від 31 березня 1995 року № 4 щодо врахування вини позивача та зменшення розміру моральної шкоди та постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі                             № 212/7705/16-ц щодо визначення розміру моральної шкоди з тотожнім предметом спору, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17 (провадження № 61-16246св19) предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування. 
Тобто висновки щодо застосування норм права, які викладені у вищезазначеній постанові стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судом в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі, на судове рішення в якому посилається заявник. 
 
У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 212/7705/16-ц (провадження                               № 61-6552св18) Верховний Суд, погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з роботодавця на користь позивача завдану йому моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я на виробництві, в розмірі 17 000,00 грн, виходив із того, що апеляційний суд, визначаючи такий розмір моральної шкоди, заподіяної позивачеві виходив іззасад розумності, виваженості та справедливості, врахував тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибини, тривалості та характеру моральних і фізичних страждань позивача, а також стану його здоров`я. 
 
Отже, вказані доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ                          від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
 
Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені  рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
                                                                                                             
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       В. В. Сердюк
 
С. Ю. Мартєв
 
І. М. Фаловська