ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5637/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 січня 2023 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, в якому просив:       
- визнати протиправним ненарахування Чернігівською обласною прокуратурою грошової компенсації за невикористані 255 календарних днів відпустки, при звільненні ОСОБА_1 5 березня 2020 року з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури;
- стягнути з Чернігівської обласної прокуратуру на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 255 календарних днів відпустки в розмірі 478687,08 грн;
- допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення 478687,08 грн, що є виплатою заробітної плати за один місяць (березень 2020 року). 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року позов задоволено. 
В апеляційній скарзі Чернігівська обласна прокуратура, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.     
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
19 січня 2022 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 23.10.2014 року було звільнено з органів прокуратури, згідно наказу Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1487к, що підтверджується  копією наказу, наявного у матеріалах справи.
Внаслідок вказаної обставини, при звільненні позивачу було виплачено грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки, зокрема нараховано такий її розмір 99281,24 грн, що підтверджується розрахунковими листами за 2014 рік, що видані відповідачем.
У період 2014-2020 років за позивачем збереглося місце роботи в органах прокуратури на посаді заступника прокурора області, оскільки наказом Офісу Генерального Прокурора №74к від 05.03.2020 року наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1487к було скасовано, позивача поновлено на посаді з 24.10.2014 року.
Надалі наказом Офісу Генерального Прокурора №75к від 05.03.2020 року позивача було звільнено з посади та зі служби.
У день звільнення з органів прокуратури 05.03.2020 року відповідач не нарахував позивачу грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки за період з 24.10.2014 року по 05.03.2020 року.
Позивач звернувся до відповідача із запитом про отримання інформації щодо невикористаних днів відпустки.
Листом від 15.04.2021 року за №27-254вих-21 Чернігівська обласна прокуратура повідомила про те, що позивач має 255 днів невикористаної відпустки за період з 24.10.2014 року по 05.03.2020 року.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правовими положеннями статті 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ч. 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" та частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Порядок розрахунку, грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки за період праці, визначений  постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Водночас, згідно з пунктом 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт б пункту 4 розділу III).
Так, абзацом 6 пункту 2 розділу II Порядку № 100 визначено, що час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Відповідно до пункту 7 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат на час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
При розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, а за час вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення за працівником зберігається місце роботи та середній заробіток.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.09.2018 (провадження 61-12223св18) та 30.05.2019 у справі № 750/9956/17.
Враховуючи той факт, що з 24.10.2014 року по 04.03.2020 року у позивача був вимушений прогул, то для обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані дні відпустки необхідно обчислити виплати за березень 2019 року - лютий 2020 року (останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю звільнення з роботи (05 березня 2020 року)), оскільки протягом вказаного часу за позивачем зберігався середній заробіток.
За даними відповідача, в серпні-вересні 2014 року, що є місяцями які передували звільненню 23.10.2014 року, розмір заробітку за 4 фактично відпрацьованих дні серпня 2014 року складав 2649,75 грн, розмір заробітку за 15 фактично відпрацьованих днів вересня 2014 року складав 14635,91 грн, розмір заробітку в серпні-вересні 2014 року обчислювався виходячи з розміру посадового окладу 2790 грн/місяць, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури", що підтверджується довідкою відповідача від 20.11.2019 року №18-45, копія якої наявна у матеріалах справи.
Розмір середнього заробітку позивача за 1 робочий день складає (2649,75 та 14635,91)/(4+15) 909,77 грн/робочий день.
Починаючи з 06 вересня 2017 року розмір посадового окладу заступника прокурора області складав 8170 грн/місяць, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", що підтверджується також довідкою відповідача від 20.11.2019 року №18-45.
Коефіцієнт підвищення, що передбачений п.10 Порядку становить - 8170/2790=2,93.
Аналогічні правові висновки про застосування п.10 Порядку при збільшенні розміру садового окладу прокурора містяться у постановах Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №826/8588/18 та від 27 квітня 2021 року у справі № 826/17604/14.
Враховуючи викладене, розмір середнього заробітку за 1 робочий день, починаючи з 06 вересня 2017 року складає 2,93*909,77=2665,63 грн/робочий день.
Відповідно до Додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року №78/0/206-18 кількість робочих днів в період з 01.03.2019 року по 31.12.2019 року складає 209 робочих днів.
Відповідно до Додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 кількість робочих днів в період з 01.01.2020 року по 29.02.2020 року складає 41 робочий день.
Розмір середнього заробітку позивача з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року складає 2665,63*(209+41) = 666407,5 грн.
Розмір грошової компенсації за не використані 255 днів щорічної відпустки за період з 24.10.2014 року по 05.03.2020 року складає 255*666407,5/(366-11) = 478687,08 грн., де 366 кількість календарних днів в період з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року, 11 кількість святкових і неробочих днів, встановлених законодавством.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані 255 календарних днів відпустки у розмірі 478687,08 грн.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі "Пономарьов проти України" (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд", яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6" (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", §58, рішення від 10.02.2010 року).
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                     
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.           
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року залишити без змін.           
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Глущенко Я.Б.

  Суддя                                                                                                     Черпіцька Л.Т.