Справа № 161/10622/22 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/113/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 лютого 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Карпук А. К., Матвійчук Л. В.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року,   

                                               В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що 28 травня 2006 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 . Під час спільного проживання у шлюбі у подружжя народилися діти - сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того представник позивача вказувала, що упродовж останніх років  спільного проживання її довірительки у шлюбі з відповідачем їх стосунки погіршилися, між ними почали виникали часті суперечки та конфлікти на побутовому рівні, що негативно впливало на виховання дітей. Будь які спроби примирення недали бажаних результатів.
Також представник позивача зазначала, що з лютого 2022 року її довірителька ОСОБА_2 спільно з відповідачем не проживають як одна сім`я, не пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, так як остання разом із дітьми проживає за межами України. 
Вважаючи збереження шлюбу неможливим, і таким, що суперечить інтересам її довірительки та інтересам дітей сторін спору, представник позивача просила суд шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , зареєстрований 28 травня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, розірвати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року позов представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , що зареєстрований 28 травня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №505.
У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене без належного з`ясування всіх обставин справи та з порушенням вимог норм процесуального права. Так, на думку відповідача, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав для розірвання їх шлюбу з ОСОБА_2 і не надав сторонам строку для примирення.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Оскільки відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причину неявки і не подав клопотання про відкладення справи, то суд ухвалив провести розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони спору не підтримують між собою сімейних відносин, тому суд не взяв до уваги клопотання відповідача про надання строку на примирення, оскільки наявність такого наміру лише в одного з подружжя без згоди на це іншого з подружжя не є правовою підставою для задоволення клопотання.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 28 травня 2006 року ОСОБА_2 , в інтересах якої заявлено позов, та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області актовий запис №505 та отримали свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 16). Від спільного подружнього життя у них народилися діти - сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , №  НОМЕР_3 ( а.с. 8, 51).
Звертаючись до суду з позовом представник позивача зазначала, що фактичні щлюбні відносини між її довірителькою та відповідачем ОСОБА_3 припинені, вони проживають окремо, збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_2 та інтересам дітей  сторін спору, які проживають і знаходяться на повному утриманні та вихованні матері.
В поданій апеляціійній скарзі відповідач ОСОБА_3 не заперечував тих обставин, що вони з дружиною проживають окремо і спору щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей немає.
Крім того з наданих представником позивача і приєднаних до матеріалів справи письмових доказів: роздруківок телефонних розмов між сторонами спору, фотографій слідує, що відповідач підтримує близькі стосунки з іншою жінкою і не заперечує цих обставин.
Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.
Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Як визначено ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно зі ст. 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції вірно вважав, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 носить формальний характер, їх спільне проживання однією сім`єю є неможливим та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення про задоволення позову відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню із-за порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права, а саме щодо ненадання судом терміну для примирення сторін, є безпідставними, спростовуються вищевикладеним та зводяться до незгоди із судовим рішенням. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

                                              У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді