ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 лютого 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/9/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року (головуючий суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) 
у справі  № 160/9/22
за позовом ОСОБА_1  
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області     
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив  визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування на суму 37 788,74 грн., складену ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2006 року підприємницьку діяльність не здійснює, тому у позивача не виникає обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у мінімальному розмірі. Крім цього, позивач вже тривалий час працює за трудовими договорами та є найманим працівником, за якого єдиний внесок сплачується роботодавцями.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 року, якою визначено суму боргу ОСОБА_1  зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у розмірі 37788,74 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1  (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 681,00 грн., витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 992,00 грн., витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Суд виходив з того, що фізичні особи-підприємці, які одночасно перебувають у трудових відносинах, не повинні сплачувати подвійну суму єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування. ГУ ДПС у Дніпропетровській області протиправно нараховано позивачу єдиний внесок за 2017-2020 роки, тобто період, коли за позивача у встановленому  законом  порядку були сплачені страхові внески.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної вимоги. Відповідач зазначає, що позивач з 13.03.2006 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчать відомості із ЄДР, внаслідок чого його обов`язком є сплата єдиного страхового внеску у розмірі та у строки, які визначені  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Оскільки позивачем вказаний обов`язок не виконано, відповідач вважає правомірним винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску. Також, вказує на недоведеність понесених сум витрат на правничу допомогу, стягнутої з відповідача, оскільки документи, надані на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу, не містять посилань на конкретну адміністративну справу, в межах якої надавалась така допомога. Окрім того, позивачем не надано доказів, що гонорар адвоката є розумним та враховує дійсно витрачений адвокатом час щодо підготовки по даній справі.  
Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Позивач господарську діяльність у спірних періодах не вів, був найманим працівником і платниками єдиного внеску за позивача у ці періоди були його роботодавці. Також представник позивача просить стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн. 
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів  ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 13.03.2006 позивач - ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем та з 15.03.2006 року перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як платник єдиного внеску з загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також позивач з серпня 2017 року по червень 2018 року включно працював у ФОП ОСОБА_2 , а з липня 2018 року по грудень 2020 року працював у ТОВ «Альтаір-Альянс», оплата ЄСВ за позивача здійснювалася роботодавцями, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 31.12.2021.
За даними інтегрованої картки платника податків загальна сума боргу (недоїмки) позивача з єдиного внеску за період 2017-2020 роки станом на 31.01.2021 становить 37788,74 грн.
08.02.2021 у зв`язку із наявністю заборгованості у позивача зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 грн. ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У за вказаний вище період.
Контролюючий орган виходив з того, що оскільки у вказаний період позивач доходів не отримував, податкову звітність не подавав, єдиний внесок в інтегрованій  картці платника єдиного внеску позивача контролюючим органом нарахований у розмірі мінімального страхового внеску.
В даному випадку позиція відповідача щодо обов`язку сплати єдиного внеску, ґрунтується на тому, що сам факт наявності в ЄДР відомостей про позивача, як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності, незалежно від того чи фактично ним така діяльність здійснювалась, є підставою для сплати єдиного внеску на соціальне страхування.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної вимоги.
Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю  обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення  ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом періоду, за який відповідачем нарахований єдиний внесок (2017-2020 роки), був найманим працівником та його роботодавці сплачували за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010  № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
За визначенням в пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону);
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування  (п.4 ч.1 ст.4 Закону). 
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
п.2 - для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1  частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
п.3 - для платників, зазначених у  пункті 4  частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).
Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа №620/2449/19).
За встановлених вище обставин, які відповідачем не заперечуються, позивач у періоді, за який контролюючим органом нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску в оскаржуваній вимогі 2017 – 2020 роки, перебував у трудових відносинах з роботодавцями - страхувальниками, які, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за нього як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджено наявними в матеріалах справи  індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-7, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. 
Виходячи з  вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність вимоги ГУ ДПС у Дніпропетровській області №Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 на загальну суму 37 788,74 грн. та наявність  підстав для її скасування.
Стосовно вирішеного судом питання розподілу судових витрат у справі, суд апеляційної інстанції  зазначає таке.
Норми статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України регулюють питання, пов`язані з витратами сторін на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 05.06.2018 у справі №904/8308/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, позивачем укладено договір від 10.12.2021 б/н про надання правової допомоги з адвокатом Солодовником Сергієм Олександровичем.
Пунктом 4.1 вказаного договору визначено, що розмір винагороди адвоката є фіксованим та складає 10 000,00 грн., тобто не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.   
До матеріалів справи долучено квитанцію № BASS_13633994729 від 20.12.2021, якою підтверджено факт оплати позивачем послуг адвоката Солодовника С.О. на суму 5 025,13 грн., та квитанцію № BASS_13692438934 від 02.01.2022, якою підтверджено факт оплати позивачем решти гонорару адвоката на суму 4 990,00 грн.
Суд першої інстанції, виходячи з цих доказів, які  визнав достатніми, дійшов висновку, що понесені позивачем витрати в сумі 10 000,00 грн. є доведеними та підлягають стягненню на користь позивача.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Аналіз наведених вище норм статті 134 КАС України в їх сукупності дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Суд апеляційної інстанції вважає, що посилання в договорі від 10.12.2021 на фіксований розрахунок гонорару та незалежність його від обсягу та витраченого адвокатом часу, порушує вимоги ст. 134 КАС України, відповідно до яких розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
В даному випадку, докази, які б підтверджували фактичне надання адвокатом послуг в межах вказаного договору, який передбачає не тільки надання послуг з представництва в суді і  правничої допомоги, пов`язаної зі справою,  а і інші види правової допомоги клієнту, позивачем не подані, в матеріалах справи відсутні. Сам по собі договір таким доказом не є, оскільки свідчить лише про певну домовленість між клієнтом та адвокатом та узгодження послуг, які належить надати відповідно до укладеного договору, а не їх фактичне надання. 
Також не є таким доказом і платіжні квитанції без документу, що містив би інформацію, які саме послуги надані адвокатом на вказану вище загальну суму і яким чином здійснювалось представництво інтересів позивача в Дніпропетровському окружному адміністративному суді у цій справі.
Посилання представника позивача на наявність в матеріалах справи певних процесуальних документів, із складенням яких він пов`язує факт отримання позивачем послуг адвоката та понесені ним витрати, суд апеляційної інстанції не приймає в якості доказів на підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, оскільки це не звільняє сторону (позивача) від необхідності подати  детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з метою відшкодування понесених витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Суд повноваженнями самостійно визначати наявні в матеріалах справи процесуальні документи як докази надання адвокатом  правничої допомоги у справі не наділений. 
Неподання певного документу із описом фактично наданої  правової допомоги, пов`язаної з розглядом цієї справи № 160/9/22, у контексті правил ч. 4 ст. 134 КАС України унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподіл судових витрат. 
Таким чином, суд апеляційної  інстанції вважає, що витрати у розмірі 10000,00 грн. заявлені позивачем до відшкодування безпідставно, тому рішення суду першої інстанції в частині їх відшкодування за рахунок  бюджетних асигнувань відповідача підлягає скасуванню.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції вважає відсутніми підстави для відшкодування заявленої представником позивача суми 4000,00  грн. як витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді  апеляційної інстанції.
Так, на підтвердження понесених витрат в сумі 4000,00 грн. представником позивача поданий договір про надання правової допомоги від 23.11.2022 №40/22, укладений між позивачем та адвокатом Солодовником Сергієм Олександровичем.
Пунктом 4.1 цього договору обумовлено, що розмір винагороди адвоката є фіксованим та складає 4000,00 грн.   При цьому відповідно до розділу І договору в предмет договору входить не тільки надання послуг, безпосередньо пов`язаних з розглядом справи № 160/9/22, а і інші види правової допомоги клієнту.
Також представником позивача надано банківську квитанцію від 29.11.2022 про сплату на користь ОСОБА_3 суми 3992,00 грн. за вказаним вище договором про надання правової допомоги. 
Докази на підтвердження обсягу фактично наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 23.11.2022 №40/22, виконаних робіт та їх вартості, не подані.
Отже, враховуючи, що долучені до відзиву на апеляційну скаргу договір про надання правової допомоги і квитанція про сплату адвокату суми 4000,00 грн. не є належними та достатніми доказами понесення позивачем певних витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги представника позивача про стягнення цієї суми на користь позивача задоволенню не підлягають. 
Керуючись ст.ст.  311,  315,  317,  321,  322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.  
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року у справі № 160/9/22 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1  витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року у справі № 160/9/22 залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко