ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. 	Справа № 480/10954/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ НОМЕР_2 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.05.2022, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021,  по справі № 480/10954/21
за позовом               ОСОБА_1  
до               НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ НОМЕР_2 )                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
          Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_3 ) (далі по тексту - відповідач0), в якій просить: 
          - визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 /військова частина НОМЕР_3 щодо затримки повного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
          - зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 /військова частина НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки включно в кількості 19 календарних днів у зв`язку із звільненням з військової служби у запас, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19 вересня 2021 року;
          - стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 /військова частина НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 у сумі 30 562,70 грн.
          Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року позов задоволено.
          Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки.
          Зобов`язано НОМЕР_5 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки включно, в кількості 19 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.09.2021 року.
          Стягнуто з НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 у сумі 30 999,31 грн. (тридцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 31 коп.).
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач, НОМЕР_8 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
          Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Судовим розглядом встановлено, що позивач, згідно посвідчення від 13.01.2016 серії НОМЕР_9 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 8).
          Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17.09.2021 року № 430-ОС, штаб-сержанта ОСОБА_1 (П-022391), інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника 2 відділення інспекторів прикордонної служби (на бронетранспортах) НОМЕР_10 відділу прикордонної служби прикордонної комендатури швидкого реагування, звільненого з військової служби у запас наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 07.09.2021 року № 405-ОС за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракт) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, без права носіння військової форми одягу, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 19.09.2021 року (а.с. 10).
          При цьому, як зазначено у даному витязі з наказу, відповідачу відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" було виплачено грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки в кількості 84 календарних днів (а.с. 10 (зворотній бік).
          Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок, а саме не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013-2015 роки.
          Відповідно до виписки з карткового рахунку позивача від 30.11.2021 року, відповідачем було виплачено позивачу грошову компенсацію за речове майно у розмірі 101 607,64 грн. 30.11.2021 року (а.с. 52). Про даний факт також зазначено позивачем у заяві про уточнення позовних вимог.
          В свою чергу, відповідно до довідки НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 04.10.2021 № 12/1029, у 2013 році позивачу надавалась відпустка терміном 7 днів за час проходження служби у 2012 році. За час проходження служби в НОМЕР_1 прикордонному загоні з 01.01.2013 року по 19.09.2021 рік відпустка не надавалась, кількість невикористаних днів становить 19 календарних днів, у тому числі: за час проходження служби у 2013 році - 6 днів; за час проходження служби у 2014 році - 6 днів; за час проходження служби у 2015 році - 7 днів. Також у даній довідці зазначено, що посади, на яких перебував військовослужбовець, за час проходження військової служби з 25.03.2016 року по 19.09.2021 рік не входять до переліку військових посад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року №702, які надають право на цю відпустку. Грошова компенсація за 2013 - 2015 роки при звільненні не виплачувалась (а.с. 12).
          Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог. 
          Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Відповідно до  ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
          Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі Закон України № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
          Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року (далі по тексту - Закон України № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
          Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
          Згідно з абз. 1-2 ч. 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
          Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 "Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах" затверджено, зокрема "Перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку".
          Тобто право на щорічну додаткову відпустку у військовослужбовців, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, виникло у 2012 році, з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 01.08.2012 № 702.
          Судовим розглядом встановлено, що згідно довідки НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 04.10.2021 року № 12/1030 позивач дійсно проходив військову службу за контрактом у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військовій частині НОМЕР_3 ) з 16.09.2003 року по 19.09.2021 року на посадах, зокрема: з 10.05.2012 року по 06.02.2015 року - молодший інспектор прикордонної служби 2 категорії - водій відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » IV категорії (тип В); з 06.02.2015 року по 25.03.2016 року - молодший інспектор прикордонної служби 2 категорії - водій 2 відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_11 прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури («Суми- 1») (а.с. 11).
          Відповідно до п. 8 додатку 4 Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, посада молодшого інспектора прикордонної служби 1, 2 категорії - водій відноситься до посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням.
          Тобто позивач має право на щорічну додаткову відпустку пов`язану з підвищеним нервово - емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.
          При цьому відповідно до довідки НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 04.10.2021 № 12/1029, у 2013 році позивачу надавалась відпустка терміном 7 днів за час проходження служби у 2012 році. За час проходження служби в НОМЕР_1 прикордонному загоні з 01.01.2013 року по 19.09.2021 рік відпустка не надавалась, кількість невикористаних днів становить 19 календарних днів (а.с. 12). Доказів того, що позивачу було виплачено компенсацію за невикористані календарні дні зазначеної додаткової відпустки, відповідачем як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції не надано.
          Відповідно до абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
          Отже, норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, у т.ч. в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було протиправно під час звільнення позивача з військової служби не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки включно, в кількості 19 календарних днів.
          Окрім того, у зв`язку із проведенням організаційно штатних заходів, « ІНФОРМАЦІЯ_4 » перейменовано у « НОМЕР_1 прикордонний загін» (а.с. 34), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльність саме НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки та зобов`язання НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2013 по 2015 роки включно, в кількості 19 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.09.2021 року.
          Щодо позовних вимог про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 /військова частина НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 у сумі 30 562,70 грн., колегія суддів зазначає наступне.
          З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути середній заробіток саме за несвоєчасну виплату грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно, а саме за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 рік.
          Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
          Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
          Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
          Відповідно до частини другої статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
          Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 “Про захист заробітної плати”, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
          Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
          У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
          Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
          За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
          Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
          У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
          Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
          Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
          Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19.
          Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
          Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
          З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
          Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
          За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          З позовної заяви суд вбачає, що позивач просить стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 року у сумі 30 562,70 грн. При цьому в наданому суду розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення по дату розрахунку становить 70 днів, а отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 30 562,70 грн. (436,61 грн. (середньоденне грошове забезпечення х 70 календарних днів затримки). Проте, суд зазначає, що даний розрахунок не відповідає вірній сумі стягнення, оскільки за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 року кількість календарних днів становить 71, а не 70.
          Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 від 14.07.2020 року № 214 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 436,61 грн. (а.с. 15). Отже середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні становить: 436,61 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 71 календарних днів = 30 999,31 грн.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 20.09.2021 по 29.11.2021 у сумі 30 999,31 грн.
          Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
          Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
          Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
          Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
          Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
          Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 року по справі № 480/10954/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
          Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
          Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ НОМЕР_2 ) - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 по справі № 480/10954/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич