КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи:375/1348/19 -ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/875/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Зінкін В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
26  січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
          секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, 
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування жилого будинку недійсним та усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення до будинку
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року,  
 
встановив:
у   липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась  до суду з позовом в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй жилим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (попередній №8) , посилаючись на те, що відповідач з 2017 року в будинку не проживає. 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування вказаного будинку, укладений 05.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вказаний договір порушує його права як чоловіка ОСОБА_3 , оскільки був укладений без його відома та згоди. Він був зареєстрований та проживав в будинку, але через дії ОСОБА_3 вимушений був виїхати до м. Новоукраїнка Кіровоградської області у жовтні 2017 року.
Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а в задоволенні зустрічного позову -  відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким  задовольнити його зустрічні позовні вимоги,  та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм  матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 ,  дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 05.02.2016 вона уклала зі своєю бабою - ОСОБА_3 договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. за реєстровим номером 244. 
В будинку зареєстрований, але не проживає з жовтня 2017 року, колишній чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , який переїхав проживати у м. Новоукраїнка Кіровоградської області.
Оскільки відповідач понад рік не проживає в будинку без поважних причин, позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним жилим будинком.
Заперечуючи проти заявленого позову, ОСОБА_2 в зустрічному позові вказував, що з 05.06.2009 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 та проживав в належному їй будинку АДРЕСА_3 . За час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ним було побудовано літню кухню, гараж, облаштовано подвір`я та встановлено паркан, що є підставою вважати, що майно, яке належало ОСОБА_3 значно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат. У жовтні 2017 року ОСОБА_3 змусила його виїхати з будинку та чинила йому перешкоди у вселенні до будинку, хоча він бажає проживати в ньому.
Він вважає, що при укладенні договору нотаріусом не було перевірено склад сім`ї та наявність осіб, зареєстрованих в будинку, а тому просив визнати недійсним договір дарування вказаного жилого будинку, укладений 05.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також усунути йому перешкоди у користуванні будинком та вселити його.
Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року 2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач близько 2 років не проживає у належному їй будинку АДРЕСА_1 без поважних причин, оскільки виїхав з будинку та забрав свої особисті речі.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 05.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір дарування жилого будинку не порушував прав ОСОБА_2 . 
Також суд визнав, що відсутні підстави для вселення ОСОБА_2 у вказаний будинок, оскільки він втратив право користування ним.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення  ст. 41, 47  Конституції України, ст. 203, 215, 216, 321,  391, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК України, а також практику Європейського суду з прав людини. 
В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 помер. Підстави для зупинення провадження у справі відсутні, оскільки правовідносини щодо права користування жилим будинком не є правовідносинами, які допускають правонаступництво. 
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 05.02.2016 з ОСОБА_3 , який був посвідчений державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. за реєстровим номером 244. 
З 05.06.2009 ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який  вселився та з 05.05.2009 був зареєстрований у вказаному будинку в якості члена сім`ї ОСОБА_3 . 
З наявних в матеріалах справи відомостей видно, що ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживає з жовтня 2017 року, без поважних причин.
Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 27 лютого 2018 року.
При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було складено актовий запис №05 від 18.02.2020 виконавчим комітетом Маківської сільської ради Рокитнянського району Київської області. 
Після відкриття апеляційного провадження по справі до суду апеляційної інстанції надійшла інформація, про те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 12.01.2023 Новоукраїнський відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області  було складено актовий  запис №18. 
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
В ч. 3 вказаної статті закріплено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог ч. 1 цієї статті.
Оскільки вказані правовідносини не допускають правонаступництва, підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження по справі відсутні.
Також не підлягає задоволенню клопотання про зупинення провадження по справі до вступу у справу правонаступників ОСОБА_2 , що надійшло до суду від адвоката Іващенка І.Ю., який представляв інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування жилим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Факт відсутності ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 будинку з жовтня 2017 року, де до дня смерті проживала ОСОБА_3 ,  ним не оспорюється.
Разом з тим, доказів про поважність причин не проживання та намагання вселитись до будинку, в ході розгляду справи апелянтом надано не було.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не доведено обставин, які могли б бути підставою для визнання недійсним договору дарування жилого будинку, укладеному 05.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, зазначеним ним в зустрічній позовній заяві, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Посилання апелянта на те, що при укладенні договору не було враховано, що він зареєстрований та має право користування жилим будинком, є необґрунтованими. 
Положення п. 1.8. Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій  нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, в даній застосуванню не підлягають, оскільки на нотаріуса покладено обов`язок при посвідченні договорів відчуження жилого приміщення перевіряти відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним жилим приміщенням, тоді як ОСОБА_2 не відносився до кола вказаних осіб.
В п. 11 Договору дарування, укладеному 05.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначено, що дарувальник ОСОБА_3 стверджує, що в жилому будинку, який відчужується, на момент укладення договору, малолітні та неповнолітні діти не проживають і не зареєстровані, що підтверджується довідкою, виданою Маківською сільською радою Рокитнянського району Київської області від 04.02.2016 №44.
Тому підстав вважати, що при посвідченні нотаріусом договору дарування, було порушено право ОСОБА_2 на користування будинком, немає. 
Також не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на факт його участі у побудові гаража та літньої кухні, встановлення паркану та облаштування подвір`я, оскільки апелянтом в суді першої інстанції не заявлялись вимоги про віднесення належного ОСОБА_3 жилого будинку до спільної сумісної власності подружжя, вартість якого збільшились в результаті трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
З огляду на вказану обставину, є безпідставним посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував Висновку судового експерта №313 від 23.07.2021 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, який був складений на підставі ухвали Таращанського районного суду Київської області від 01 лютого 2021 року та показання свідків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За положеннями ч. 3  ст. 2 ЦПК України однією із засад цивільне судочинство  диспозитивність, зміст якої закріплено в ст. 13 цього Кодексу, що передбачає розгляд судом справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі наданих доказів, розпорядження учасника справи своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Таким чином, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції  слід залишити без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
                                               
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від  2022 року без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку. 
Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2023 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді