КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 369/7899/21	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1961/2023	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Волчко Я.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.	 	
 
31 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Семенюк Т.А.
Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесення збитків,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що 06 лютого 2019 року між ним та ОСОБА_2  укладено договір позики грошей.
Відповідно до п.1.1. Позикодавець передає готівкою грошові кошти у борг як Позику в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язався повернути борг Позикодавцю в обумовлений цим Договором строк протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців до 06 лютого 2021 року.
Позивач виконав власні зобов`язання за договором позики від 06 лютого 2019 року та передав ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 400 000 грн.
В силу п. 3.1. Договору у разі неповернення в строк позики (до 06 лютого 2021 року) Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення до повного повернення суми позики.
У відповідності до п. 7.2. договору Позичальник повертає зазначену суму до кінця терміну дії договору рівними частками щомісячно до 07 числа наступного місяця у розмірі 16 670 грн. впродовж 24 місяців.
Повернення суми позики повинно здійснюватись шляхом переказу на картковий рахунок ОСОБА_3 .
Зазначає, що відповідач періодично здійснювала перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики, зокрема за період з 31.03.2019 по 16.04.2021 відповідачем було сплачено 229 622 грн., що підтверджується довідкою від 22.05.2021, виданою АТ КБ «Приватбанк».
З квітня 2021 року відповідач перестала сплачувати будь-які грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики.
На час звернення з позовом, сума непогашеної заборгованості за договором становила 170 378 грн.
У зв`язку із викладеним,  ОСОБА_3  просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 06.02.2019 у розмірі 170 378 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 854 грн., пеню у розмірі 92 004,12 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 732,37 грн.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2022 року позов  ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошей від 06.02.2019 у розмірі 170 378 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 2 732, 37 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у договорі позики від 06.02.2019 відсутня заява позичальника (відповідача) про те, що гроші від позикодавця ОСОБА_3 за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня також заява і про отримання грошових коштів після підписання договору позики.
Зазначив, що виписки щодо надходжень по карті позивача за період з 01.02.2019 по 01.05.2021 року згідно якої відповідач періодично здійснювала перерахування коштів загальному розмірі 229 622 грн., не свідчать про перерахування цих коштів саме на погашення заборгованості за договором позик від 24.05.22, а отже є неналежним доказом.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з невиконання відповідачем боргового зобов`язання за договором позики від 06 лютого 2019 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 06 лютого 2019 року між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бурмістровою Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 68.
Відповідно до п.1.1. Позикодавець передає готівкою грошові кошти у борг як Позику в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язався повернути борг Позикодавцю в обумовлений цим Договором строк протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців до 06 лютого 2021 року.
Як вбачається із копії виписки по надходженням по карті позивача за період з 01.02.2019 по 01.05.2021, відповідач періодично здійснювала перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики, зокрема сплатила: 31.03.2019 - 7 000 грн., 29.05.2019 - 7 000 грн., 25.06.2019 - 5 000 грн., 30.07.2019 - 7 000 грн., 30.08.2019 - 7 000 грн., 30.09.2019 - 7 000 грн., 31.10.2019 - 7 000 грн., 30.11.2019 - 10 000 грн., 26.12.2019 - 5 000 грн., 31.12.2019 - 10 000 грн., 13.01.2020 - 5 000 грн., 03.02.2020 - 10 000 грн., 02.03.2020 - 13 000 грн., 05.04.2020 - 13 000 грн., 01.05.2020 - 13 000 грн., 01.06.2020 - 13 000 грн., 01.08.2020 - 5 000 грн., 04.08.2020 - 5 000 грн., 31.08.2020 - 10 000 грн., 30.09.2020 - 5 000 грн., 15.10.2020 - 5 000 грн., 27.10.2020 - 5 000 грн., 12.11.2020 - 6 000 грн., 28.11.2020 - 4 000 грн., 15.12.2020 - 5 000 грн., 01.01.2021 - 5 000 грн., 15.01.2021 - 5 000 грн., 29.01.2021 - 5 000 грн., 01.02.2021 - 2 820 грн., 15.02.2021 - 5 000 грн., 01.03.2021 - 7 802 грн., 15.03.2021 - 5 000 грн., 16.04.2021 - 5 000 грн.
Загалом за період з 31.03.2019 по 16.04.2021 відповідачем було сплачено 229 622 грн., що підтверджується довідкою від 22.05.2021, виданою АТ КБ «Приватбанк».
На час ухвалення рішення сума непогашеної заборгованості за договором позики становить 170 378 грн., що необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 .
Відповідно до положень частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.  Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У відповідності до приписів частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
У відповідності до положень статей 6, 11та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладаєтьсяу письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надані відповідний письмовий договір або розписка позичальника, які є доказом не лише укладення угоди, але й посвідчують факт передання грошової суми позичальнику.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Таким чином, досліджуючи надані письмові докази (договори, боргові розписки чи інші письмові документи), суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Проте, відповідач даний договір щодо його безгрошовості не оспорював.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що договір позики від 06.02.2019 року є неналежним доказом, оскільки не містить відомостей про передачу позивачем та отримання відповідачем коштів, а також відсутня заява і про отримання грошових коштів після підписання договору позики, з огляду на наступне.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року (справа № 205/139/19).
Відповідно до п.1.1. Договору позики грошей, Позикодавець передає готівкою грошові кошти у борг як Позику в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язався повернути борг Позикодавцю в обумовлений цим Договором строк протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців до 06 лютого 2021 року.
Згідно п. 5.1 Договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання договору сторонами, підтверджує сам факт угоди.
Пунктом 7 визначено, що Позикодавець передає зазначену суму позичальнику гр. ОСОБА_2 .
Позичальник повертає зазначену суму до кінця терміну дії договору ОСОБА_3 , рівними частками щомісячно до 07 числа наступного місяці у розмірі 16 670 гривень впродовж 24 місяців. Загальна сума боргу становить 400 000 гривень.
Договір позики здійснено виключно за взаємною згодою сторін, без впливу обману, насильства, зловмисної домовленості Позичальника з Позикодавцем без впливу тяжкої обставини.
Договір позики обома сторонами визнаний як вкрай взаємовигідний і вступає у силу з моменту підписання обома сторонами.
Факт підписання вказаного договору позики, скаржником не заперечується, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами договору, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Крім того, будь - яких вимог про визнання недійсним даного договору позики відповідачем не заявлялось, в судовому порядку договір не оспорювався.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 06 лютого 2019 року у зазначеному судом розмірі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та  процесуального права, висновки суду обґрунтовані, та не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2023 року. 

Головуючий 

Судді