УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 лютого 2023 року
м. Київ       
 
справа № 161/20437/20
провадження № 51-804 ск 23
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року стосовно засудженої ОСОБА_4 ,
 
встановив:
 
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,  є приватним підприємцем, раніше не судиму, має на утриманні малолітню дитину, визнано  винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання   з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої моральну шкоду у розмірі 93 562, 27 грн, в решті позовних вимог - відмовлено.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вищезазначений вирок  - без змін.
 
За вироком суду, ОСОБА_4 , 23 вересня 2020 року, близько 22:00, знаходячись поблизу магазину "Літра", на пр. Грушевського, 28 у м. Луцьку, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, в ході словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_5 , умисно завдала одного удару ногою в  тулуб потерпілої, від якого остання впала на спину, а після цього, умисно завдала одного удару ногою в голову потерпілої, чим спричинила останній легке та тяжке тілесні ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.
 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженій покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки не в повній мірі зважив, зокрема, на обставини кримінального провадження та тяжкість наслідків, що настали. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
 
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 121 КК, а також вирішення цивільного позову відповідно до вимог ст. 433 КПК колегія суддів не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурором не оскаржується.
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та порядку його відбування, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
 
За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
 
Як вбачається з копії оскаржуваного вироку, при призначенні покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що потерпіла внаслідок дій обвинуваченої набула статусу інваліда 3 групи, а також дані про особу ОСОБА_4 , яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога не перебуває, вибачилась перед потерпілою, яка, в свою чергу, не наполягала на призначенні покарання обвинуваченій у виді реального позбавлення волі, а також обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують. 
 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 цього Кодексу. 
 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого засудженою кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
 
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
 
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд надав належну правову оцінку вищевказаним обставинам та дійшов вірного висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального відбування покарання.
 
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та становить середній ризик небезпеки для суспільства.
 
Також апеляційний суд зазначив, що матеріали справи містять докази щирого каяття обвинуваченої, оскільки хоча вона на початку розгляду кримінального провадження свою вину визнала частково, після усунення розбіжностей у фактичних обставинах справи повністю визнала вину та щиро розкаялась, при цьому вибачилась перед потерпілою та частково відшкодувала завдану шкоду. Зазначена обставина спростовує доводи прокурора про безпідставне визнання судом обставини, що пом`якшує покарання у вигляді щирого каяття.
 
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженої ОСОБА_4 та попередження вчинення нею нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. 
 
Призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
 
Також колегія суддів вважає, що посилання прокурора на те, що судом необгрунтовано застосовано до засудженої інститут звільнення від відбування покарання є безпідставними, а незгода прокурора з призначеним судом покаранням  ОСОБА_4 , не може бути достатньою підставою для визнання рішення суду апеляційної інстанції таким, що ухвалене з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.
 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні  ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, а також істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення прокурор у касаційній скарзі не навів.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року стосовно засудженої ОСОБА_4 .
 
Ухвала  оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                       ОСОБА_3