УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 757/22986/22-к
провадження № 51-1023ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого              ОСОБА_1 ,
суддів                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року про відмову у відкритті провадження за її апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 8 вересня 2022 року,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 8 вересня 2022 року задоволено клопотання міського голови ОСОБА_5 та скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 
23 листопада 2020 року, на земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:045:0119 площею 0,0624 га за адресою Соборна, 1-г, що належить до комунальної власності Ірпінської міської ради.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року на підставі ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вказану ухвалу слідчого судді.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала апеляційного суду є незаконною, невмотивованою та необґрунтованою. Вважає, що відмовляючи у відкритті провадження за її скаргою, апеляційний суд постановив рішення без урахування Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», практики Верховного Суду, а також загальних засад кримінального провадження. Стверджує, що суд апеляційної інстанції позбавив її права на доступ до правосуддя та порушив загальні принципи гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. 
Перевіривши доводи ОСОБА_4 , наведені в касаційній скарзі, долучених до неї копій судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Ухвала слідчого судді не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки вона не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Щодо доводів касаційної скарги в частині оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, слід зазначити наступне.
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, крім випадків, визначених законом. 
Однак, як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, відповідно до чого КПК визначає, у яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (постанова від 4 квітня 2019 року у справі № 494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 
2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження)».
Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема в рішенні цього Суду від 28 березня 2006 року щодо прийнятності заяви № 23436/03 
у справі «Мельник проти України», зазначено, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується апеляційними та касаційними судами, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства. 
Частиною 3 ст. 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Положенням ст. 309 КПК встановлено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування. Так, відповідно до п. 9 ч. 1 цієї статті під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або про відмову у ньому.
Проте, як убачається з ухвали Київського апеляційного суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді, якою задоволено клопотання про скасування арешту майна, тобто на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Згідно з ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положенням ст. 394 цього Кодексу.
Враховуючи те, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від
8 вересня 2022 року не входить до переліку ухвал, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Доводи ОСОБА_4 , щодо недотримання судом апеляційної інстанції загальних засад кримінального провадження також є неприйнятними.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу. 
Ухвала слідчого судді постановлена на підставі ст. 174 КПК, якою прийнято рішення про задоволення клопотання про скасування арешту майна, в межах повноважень слідчого судді та розглянута по суті з прийняттям відповідного рішення і підстав вважати, що апеляційний суд, відмовивши у відкритті апеляційного провадження не дотримався загальних засад кримінального провадження щодо забезпечення кожному права на оскарження процесуальних рішень, немає.
Верховний Суд також вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_4 про позбавлення права на доступ до правосуддя суддею-доповідачем апеляційного суду, відмовляючи у відкритті провадження за її апеляційною скаргою.
Процедура перегляду судових рішень в суді апеляційної інстанції регламентована Розділом V КПК, та встановлює розумні обмеження щодо скарження певної категорії судових рішень. Такої ж позиції притримується Конституційний Суд України, відповідно до якої обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий п. п. 3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (п. 41 рішення у справі «Абрамова проти України» від 18 грудня 2018 року, заява № 41988/08; п. 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 5 квітня 2018 року, заява № 40160/12 та інші).
Таким чином, колегія суддів вважає таке рішення обґрунтованим, постановленим із дотриманням вимог кримінального процесуального закону і обставин, які б були підставою для скасування ухвали апеляційного суду, судом не встановлено.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року про відмову у відкритті провадження за її апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 8 вересня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                        ОСОБА_3