ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1520/23 Справа № 205/1567/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
       
Судді-доповідача                                 Никифоряка Л.П.
Суддів                                                 Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
за участі секретаря судового засідання         Піменової М.В.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського  апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про усунення перешкод, вселення власника і виселення особи, в якій подано апеляційні скарги ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року (головуючий у суді першої інстанції Приходченко О.С.), – 

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2022 року  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2  в якому виклала вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселення  ОСОБА_1 в цю квартиру і виселення з неї  ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона є новим власником цього майна, на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2021року, яка не може в повній мірі реалізувати свої права через те, що відповідач їй чинить перешкоди.
       
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня   2022 року позов задоволений частково. Суд усунув  ОСОБА_1  перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселив її в цю квартиру; в задоволенні іншої позовної вимоги відмовив. 
Згідно висновків суду позивач підтвердила своє право на спірне майно і суд вважав, що усунення перешкод можливе шляхом її вселення до цього майна. Однак з огляду на те, що спірне майно було придбане в порядку реалізації предмету іпотеки, суд дійшов висновку, що виселення попереднього власника ОСОБА_2 можливе лише з наданням іншого житлового приміщення. 
Та на думку суду, при реалізації предмету іпотеки кредитор мав зазначити в договорі купівлі-продажу обтяження у вигляді наявності особи, яка проживає в житловому приміщенні; також на переконання суду, право власника може бути поновлено шляхом звернення до продавця про відшкодування шкоди чи до іпотекодержателя, щодо виконання останнім обов`язку по забезпеченню особи, яка підлягає виселенню, іншим житловим приміщенням.

       В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  виклав вимоги про скасування рішення суду в частині вимог щодо виселення з квартири АДРЕСА_1   ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення в задоволені яких було відмовлено, та просив задовольнити позов повністю. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд неповно з`ясував обставини справи та не врахував що на час придбання квартири в ній не було зареєстрованих осіб.
Заявник стверджував про те, що суд не дав оцінки тій обставині, що  перебування в квартирі попереднього власника створює дійсному власнику перешкоди в користуванні належним майном, яка має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї і не відносяться до осіб, які постійно разом проживають з власником і ведуть з нею спільне господарство усунення порушень її права вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном. 

Відповідач  ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення в частині задоволених вимог та відмову в позові. 
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом порушено норми процесуального права, через те, що суд не повідомив відповідача про судове засідання і остання не могла реалізувати свої права та надати суду заперечення і повідомити обставини з приводу того, що правомірність набуття права власності на спірне майно з боку іпотекодержателя та позивача, і здійснення реєстрації такого права – є предметом іншого спору в суді, без результатів якого неможливо вирішити даний спір.
       В обґрунтування скарги заявник посилалась також на те, що було порушено її права як іпотекодавця, котру позбавили права погасити заборгованість що утворилася. 

       У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечувала проти апеляційної скарги, заявляла що обставини якими відповідач обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не доведені та не впливають на висновки суду.

       У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечила вимоги позивача. Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивача, за відсутності позивача та відповідача, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1  є власником квартири АДРЕСА_1 з 20 вересня 2021року на підставі договору купівлі-продажу укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» від 20 вересня 2021року /а.с.10-11, 12/.

Відповідно до довідки Про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 13371 від 09 грудня 2021року в квартирі АДРЕСА_1  з 02 грудня 2021року зареєстрована ОСОБА_1  /а.с.13/.

Інша довідка Про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 10754 від 20 вересня 2021року містить відомості про те, що в квартирі АДРЕСА_1  з 05 серпня 2004 року була зареєстрована  ОСОБА_2 , яку знято з реєстрації з 17 вересня 2021року /а.с.18/.

23 квітня 2007року Акціонерний інноваційний банк «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 уклали договір іпотеки за яким остання з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1  /а.с.20-22/.

ОСОБА_1  з питань усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку  ОСОБА_2  зверталась до Дніпровського районного управління поліції та розгляд матеріалів закінчено з огляду на те, що в ході перевірки було встановлено, що цивільно-правовий спір слід вирішувати в суді /а.с.14-17/. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача, суд першої інстанції керувався статтею 109 Житлового кодексу України - ЖК України, яка встановлює правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

У даній справі відповідач заперечувала проти позову з тих підстав, що звернення стягнення на її нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, та іпотекодавець не мав правових підстав для реалізаціїї спірного майна, наявність зазначеної обставини позивач пов`язувала із тим, що вона не була обізнана про ці обставини, не мала змоги погасити борг і відстоювати свої права іпотекодавця в судовому засіданні.

Вирішуючи питання про виселення відповідача з квартири яка перебувала в іпотеці, важливо перевірити з яких підстав майно вибуло з володіння власника, та у зв`язку з цим чи втратила відповідач право проживання у вказаному житлі.
За обставин які підтверджені в ході судового розгляду спір виник щодо виселення іпотекодавця з житла яке було предметом іпотеки та на яке звернуто стягнення. 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення попереднього власника квартири - предмету іпотеки, на яку звернуте стягнення підлягають застосуванню положення статті 109 ЖК України. Та зміна власника не може обмежити права іпотекодавця щодо користування та не змінює порядку виселення громадян із жилого приміщення.
За конкретних обставин цієї справи особі, яку виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки не було придбано відповідачем за рахунок кредиту, оскільки жодна із сторін не навела таких обставин.
З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що позивач набула право власності саме на належне відповідачці майно що складало предмет іпотеки та на яке було звернуте стягнення, та саме дублікат договору іпотеки від 23 квітня 2007року було зазначено в Договорі купівлі-продажу від 20 вересня 2021року як правовстановлюючий документ що підтверджував право власності продавця квартири Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ». 

Та суд першої інстанції в своїх висновках обґрунтовано розглянув ключові аргументи, висунуті відповідачем, з огляду на що без дотримання чинного законодавства щодо порядку виселення, таке виселення не могло бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля. 

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують наявність винятку, за якого допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що не було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. 
Встановивши, що в іпотеку передано квартиру придбану не за кредитні кошти, оскільки ніщо не вказує на те, що предмет іпотеки, нерухоме майно придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог про виселення без надання іншого постійного житла, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки суду та є необґрунтованими.
Якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може захистити своє право за рахунок відчужувача, який не зазначив таких обставин що існували на момент відчуження іпотечного майна.

Отже з мотивів правового захисту прав позивача як нового власника суд першої інстанції обґрунтовано вважав що усуненням порушення її прав є вселення і не має практичної доступної для позивача можливості виправити встановлені в даній справі інші порушення в інший спосіб ніж шляхом звернення своїх вимог до продавця, котрий не повідомив про права третіх осіб на предмет правочину.

У цьому аспекті, хоча законність проживання особи в конкретному місці та наявність альтернативного житла мають значення для оцінки пропорційності виселення, в цій справі такі питання не підтверджені.

Сам факт того, що ОСОБА_1  набула право проживати у квартирі, проте фактично не з`ясувала обставини щодо права третіх осіб на це житло, не був достатнім для пояснення того, чому інтереси відповідачки мали поступитися місцем інтересам позивачки і чому виселення  ОСОБА_2   було би виправданим.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційні скарги  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023 року.

       Судді: