ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5998/22 Справа № 203/5090/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2021 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, заборгованості станом на 10 листопада 2021 року на суму 73625,40 доларів США, що за курсом НБУ у розмірі 26,09 грн. за 1,0 долар США станом 10 листопада 2021 року складає 1 920 886,69 грн., та становить суму основного боргу за кредитом без інших складових як то відсотки, пеня.
АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником закритого акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення 18 грудня 2007 року з відповідачем ОСОБА_1 у письмовій формі кредитного договору № 232 разом з договором траншу до останнього № 233 на виконання за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 16 % річних на строк до 17 грудня 2017 року на придбання основних засобів, виконання зобов`язань за яким забезпечений договором поруки №232-2 від 18 грудня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 , за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, проте відповідачі належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконували, у зв`язку з чим станом на 10 листопада 2021 року виникла заборгованість в сумі 632582,59 доларів США, яка складається з основного боргу в сумі — 73625,40 доларів США, 172362,81 доларів США — заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 386594,38 доларів США – пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, однак, користуючись правом розсуду, позивач просив солідарно стягнути з відповідачів лише заборгованість в сумі основного боргу — 73625,40 доларів США та понесені судові витрати (а.с. 1-3).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитною угодою № 232 від 18 грудня 2007 року - закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції господарського суду та підсудний господарському суду Дніпропетровської області (а.с. 87-88).

Не погодившись з ухвалою суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду 1 інстанції (а.с.92-97). 

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого згідно Статуту є АТ КБ “Приватбанк”, та приватним підприємцем ОСОБА_1 укладена кредитна угод (договір) № 232, за умовами якого позичальник – фізична особа-підприємець отримав кредит у розмірі 80000,00 доларів США, зі сплатою за користування коштами 16 % річних на строк до 17 грудня 2017 року на придбання згідно умов п.1.4 кредитної угоди № 232 та п.1.4 договору про видачу траншу до вказаної угоди № 233 - основних засобів.
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки №232-2, за умовами якого поручитель, відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.п.1,2,4 Договору поруки) і у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники

Закриваючи провадження по справі, суд 1 інстанції виходив із того, що позивачем поданий позов щодо неналежного виконання приватним підприємцем правочину з банком, а саме: укладеної кредитної угоди № 232 від 18 грудня 2007 року з приватним підприємцем у зв`язку зі здійсненням ним господарської діяльності, із запозиченням банком коштів ПП ОСОБА_1 на придбання основних засобів, умова про що прямо визначена у п.1.4 договору про видачу траншу № 3233 від 18 грудня 2007 року та п.1.4 кредитної угоди № 232 від 18 грудня 2007 року, а не на споживчі потреби як про це позивачем зазначено у позовній заяві. Крім того, суд 1 інстанції відзначив, що заборгованість за основним боргом за цією кредитною угодою № 232 від 18 грудня 2007 року вже стягувалась в повному обсязі рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року, що набрало законної сили 18 лютого 2013 року, а також за виконавчим написом нотаріуса № 6035 від 03 листопада 2015 року про стягнення суми боргу з ФОП ОСОБА_1 , після чого основний борг не змінювався. 

Проте колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. 
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вiдповiдно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Так, у справі № 2-6124/11 предметом позову були вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ТОВ "УФА "Верус" про стягнення заборгованості за кредитним ДОГОВОРОМ № 232 від 18.12.2007 року та договором б/н від 31.07.2007. 
У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 232 від 18.12.2007 станом на 10 листопада 2021 року.
3 огляду на вказане, вбачається, що позовні вимоги і суб`єктний склад учасників у даних справах є різними, а тому суд 1 інстанції дійшов до помилкового висновку про закриття провадження з цих підстав. 

Колегія суддів також не погоджується щодо підвідомчості справи господарському суду.
ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (див. пункт 33 постанови від 1 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, пункт 34 постанови від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц). Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.
Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (див. пункти 52-53 постанови від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.
Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).
Тобто, з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі №906/277/18.

Враховуючи, що у даній справі позов пред`явлено до фізичних осіб, зокрема до ОСОБА_4 , суд 1 інстанції дійшов до помилкового висновку про закриття провадження. 

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням матеріалів цивільної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: