Ухвала
Іменем України
 
21 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 756/4348/21
провадження № 61-12759ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за фактично сплачені комунальні послуги в сумі 42 487,45 грн.
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року - без змін.
 
27 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким розподілити понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 700 грн. В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 послався на те, що у відзиві на апеляційну скаргу він зазначив про орієнтовний розмір судових витрат у справі на правничу допомогу.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при винесенні постанови Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року було вирішено всі процесуальні питання. На час ухвалення вказаної постанови будь-яких доказів щодо витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу матеріали справи не містили, а тому не можна вважати, що суд не вирішив питання про стягнення таких витрат. У відзиві на апеляційну скаргу не зазначено попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу. Саме по собі зазначення, що розмір витрат на правову допомогу може становити 10 000 грн, не є розрахунком. Доданий до заяви договір про надання правової допомоги від 31 травня 2022 року та квитанція про сплату 11 700 грн від 31 серпня 2022 року не були надані відповідачем суду в установлений процесуальним законодавством строк. Зазначені документи були наявні до ухвалення судового рішення, а відтак відповідач мав їх надати до суду до його ухвалення. Отже, підстави для ухвалення додаткового рішення у справі відсутні.
 
15 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити додаткове рішення у справі, яким розподілити понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 700 грн.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мотивована тим, що справа розглядалася апеляційний судом в порядку письмового провадження, тому він подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення з наданням відповідних доказів понесення ним судових витрат. Судові витрати на правничу допомогу були повністю обґрунтовані, на їх підтвердження суду і сторонам були надані відповідні документи, тому в апеляційного суду не було підстав для відмови в задоволенні його заяви про ухвалення додаткового рішення. Апеляційним судом не враховані правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, в додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок про те, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 178 ЦПК України відзив повинен містити: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
 
Апеляційним судом в цій справі встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не зазначив попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, а лише формально вказав, що розмір витрат на правничу допомогу може становити 10 000 грн. Крім того, відзив підписано безпосередньо відповідачем без будь-якого посилання на те, що він уклав договір про надання правничої допомоги.
 
До заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 долучив договір про надання правової допомоги від 31 травня 2022 та квитанцію від 31 серпня 2022 року про сплату 11 700 грн. 
 
Тобто зазначені документи були наявні у ОСОБА_1 на час ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, однак не були надані ним суду до ухвалення судового рішення, як вимагає чинне процесуальне законодавство. При цьому відсутні докази про наявність у ОСОБА_1  перешкод у поданні таких доказів у визначений ЦПК України строк.
 
Встановивши вищенаведені обставини, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що саме по собі зазначення відповідачем, що розмір витрат на правову допомогу може становити 10 000 грн, не є розрахунком суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, тому з урахуванням неподання до суду доказів на підтвердження розміру витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, в установлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України строк, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про порушення апеляційним судом норм процесуального права.
 
Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, додаткову постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17 не заслуговує на увагу, оскільки у вказаних справа, на відміну від цієї справи, заявники дотрималися вимог ЦПК України щодо наведення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та надання доказів на підтвердження розміру витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко