Справа № 752/1548/22                                                Головуючий 1 інстанція - Чередніченко Н.П.
Провадження № 22-ц/824/3964/2023                          Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
23 березня 2023 року                                                                                                   м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                  Савченка С.І.,
суддів                                        Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря                Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритомусудовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що із 01 червня 2018 року по 17 грудня 2021 року працював на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» за трудовим договором.
Вказував, що відповідно до наказів ректора ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» від 12 жовтня 2021 року № 97-1, № 97-2, № 97-3, від 01 грудня 2021 року № 138К-3, 17 грудня 2021 року позивача було звільнено із посади заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України)
Позивач зазначав, що його звільнення відбулось із порушенням низки норм діючого законодавства України. Накази відповідача, на підставі яких відбулось звільнення позивача є суперечливими один одному, не дотримано двомісячного строку скорочення посади. Відповідач не здійснив насправді скорочення чисельності працівників, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, не запропоновував позивачу перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві, та не надав працівнику гарантії, передбачені чинним законодавством.
Посилаючись на викладене, позивач вимушений був звернутись за захистом свої прав із даним позовом до суду. і у зв`язку з наведеним, просив визнати його звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним, необґрунтованим, безпідставним; поновити позивача на роботі у ВНЗ «Університет економіки та права «КРОК» на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони; виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу із 18 грудня 2021 року по день поновлення на роботі.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ВНЗ «Університет економіки та права «КРОК»
                                                                        -  2  -
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необгрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Скарга мотивована порушенням судом першої інстанції порядку прийняття судового рішення, яке полягало у тому, що суд видаляючись до нарадчої кімнати, повідомив сторони, що ухвалене у справі рішення буде надіслано сторонам засобами електронного зв`язку 10 жовтня 2022 року, хоча фактично суд надіслав лише 12 жовтня 2022 року. В порушення вимог ЦПК України у день судового засідання сторонам не було оголошено ні повне , ні скорочене судове рішення, не роз`яснено зміст і порядок його оскарження, не повідомлено конкретну дату, коли сторони зможуть ознайомитися із повним рішенням суду. В порушення вимог ст.ст.43, 179, 199, 278 ЦПК України, позивач був позбавлений судом права ознайомитися із поданим відповідачем відзивом на позовну заяву, зміст якого був взятий за основу доказів при прийнятті оскаржуваного рішення, викласти свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідачем в порушення ст.178 ЦПК України не було надіслано (надано) копію відзиву та доданих до нього документів позивачу одночасно з надісланням відзиву до суду ні поштовим зв`язком, ні на електронну адресу, а в порушення ст.14 ЦПК України в ЄСІКС також відсутній даний відзив на позов. На вимогу позивача ознайомитися із наданими у відзиві доказами та іншими матеріалами, від час судового засідання 05 жовтня 2022 року ні судом, ні відповідачем такої можливості позивачу надано не було, судом не було з`ясовано та перевірено факт надсилання (надання) відзиву позивачу,  судом проігноровано вимоги ст.83 ЦПК України щодо надсилання (надання) копій доказів у справі. На момент звернення до суду апеляційної інстанції із скаргою позивач так і не отримав можливості ознайомитися із матеріалами справи, зробити із них витяги, копії, ознайомитися із протоколом судового засідання, записом фіксування судового процесу технічними засобами, зробити з них копії, незаконно був позбавлений подати до суду письмові зауваження щодо неправильності та неповноти запису судового засідання та протоколу судового засідання. Судом не взято до уваги, що поняття «скорочення чисельності» та «скорочення штату» працівників є не тотожними, а різними поняттями. Суд не з`ясував чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, не перевірив і не врахував, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності працівників (не надано жодного подібного списку), які є цьому докази; не з`ясував про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в цьому ж закладі, тощо. Суд не врахував, що при розірванні трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України чітко визначено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві установі, організації. Правові висновки Верховного Суду сформовані у постановах №487/2191/17 від 06 травня 2020 року, №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, №285/4227/18 від 23 грудня 2020 року. В матеріалах справи відсутня письмова пропозиція чи лист про відсутність вакансій в університеті або відмова позивача від запропонованої роботодавцем роботи: якщо письмово така пропозиція не підтверджена, то її не було. Суд не перевірив інформацію щодо наявності в період з 12 жовтня 2021 року по 17 грудня 2021 року вакансій на підприємстві, лист університету про відсутність вакансій, на який посилається суд у своєму рішенні, не є належним та допустимим доказом. В той час, як надані позивачем докази судом не розглянуті, не досліджені, не враховані при прийнятті оскаржуваного рішення та взагалі не взяті до уваги як письмовий доказ. Суд проігнорував докази та доводи
                                                                        -  3  -
позивача, відхилив їх без зазначення мотивів, надавши перевагу доказам відповідача, чим порушив вимоги ст.89 ЦПК України. Суд помилково у своєму рішенні посилається як на аналогічну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, оскільки у даній справі позивачку було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України «у зв`язку зі скороченням штату», а не як позивача «у зв`язку зі скороченням чисельності працівників», що не є  тотожним. Суд під час судового засідання 05 жовтня 2022 року не врахував зауваження позивача щодо намагань відповідача віднести премію за вересень 2021 року як такої, що не враховується при обчисленні середньої заробітної плати любими методами, в т.ч. кримінально караними(підроблення документів, шахрайство тощо). Окрім того, суд підтримав твердження відповідача про те, що питання обчислення середньої заробітної плати не відноситься до предмету спору, що є безпідставним, необґрунтованим та незаконним, так як є однією з позовних вимог, що може свідчити про упереджене ставлення суду до позивача, його аргументів, доводів, доказів, які мали для суду заздалегідь встановлену силу. 
Відповідач в особі представника Сушко А.М.  подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено дослідив обставини справи. перевірив і оцінив докази і прийняв законне і обґрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Позивач ОСОБА_1 про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не з`явився, подав електронною поштою заяву про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу підтримав просив задоволити.
Представник відповдіача ВНЗ «Університет економіки і права «КРОК»  Сушко А.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ст.375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд обґрунтовував свої висновки тим, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого закону та порушень його прав судом не встановлено.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до положень ст.42 КзпПУ при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву
                                                                        -  4  -
від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Згідно ст.492 КзпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги ч.ч.1-3 цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що із 01 червня 2018 року по 17 грудня 2021 року позивач працював на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони ВНЗ «Університет економіки та права «КРОК».
Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-1 від 12 жовтня 2021 року, були внесені зміни до структури та штатного розпису університету, зокрема, створено та введено до структури служби головного інженера відділ охорони із 12 жовтня 2021 року; введено із 12 жовтня 2021 року до шатного розпису відділ охорони служби головного інженера наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12 жовтня 2021 року зі штатного розпису департаменту безпеки і охорони наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12 жовтня 2021 року зі структури університету департамент безпеки і охорони.
                                                                        -  5  -
Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-2 від 12 жовтня 2021 року, з метою оптимізації управління університетом, було скорочено із 12 жовтня 2021 року посаду керівництва (ректорату) - заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони.
Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-3 від 12 жовтня 2021 року, було затверджено список працівників керівництва (ректорату), які підлягають вивільненню із 12 жовтня 2021 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників, до якого було внесено  ОСОБА_1 . Було доручено департаменту кадрів та документального забезпечення провести із  ОСОБА_1 , який підлягає наступному вивільненню у зв`язку зі скороченням посади інформаційну роботу. Доручено попередити під підпис  ОСОБА_1 про звільнення через два місяці після попередження у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.
Попередженням Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» від 12 жовтня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників та скороченням посади заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони на підставі наказу №97-2 від 12 жовтня 2021 року та відповідно до ст.49-2 КЗпП України  ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України із 17 грудня 2021 року.
Наказом Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 138К-3 від 01 грудня 2021 року, було звільнено ОСОБА_1 з посади заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) із 17 грудня 2021 року. Доручено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (3 дні).
Відповідно до листа Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» від 04 січня 2022 року №1, було встановлено, що в період із 12 жовтня 2021 року по 17 грудня 2021 року вакансії в університеті були відсутні.
На підставі наказів ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» №97-1 та №97-2 від 12 жовтня 2021 року, відбулось виведення зі структури університету департаменту безпеки і охорони, а також скорочено посаду керівництва (ректорату) - заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони, яку обіймав позивач.
За таких обставин, з огляду на те, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги закону, зокрема позивач був попереджений про заплановане вивільнення (звільнення) у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників у передбачений законом двомісячний строк, вакантні посади не пропонувалися з огляду на їх відстуність, а також підстав, які б давали позивачу переважне право залишення на роботі не встановлено, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення його позову.
Доводи апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції порядку прийняття судового рішення, яке полягало у тому, що суд, видаляючись до нарадчої кімнати, повідомив сторони, що ухвалене у справі рішення буде надіслано сторонам засобами електронного зв`язку 10 жовтня 2022 року, хоча фактично суд надіслав лише 12 жовтня 2022 року, а також про те, що в порушення вимог ЦПК України у день судового засідання сторонам не було оголошено ні повне, ні скорочене судове рішення, не роз`яснено зміст і порядок його оскарження, не повідомлено конкретну дату, коли сторони зможуть ознайомитися із повним рішенням суду, колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Зокрема у справі наявна довідка, складена секретарем судового засідання про те, що сторони на оголошення судового рішення не з`явилися (а.с.72), та лист про направлення
                                                                        -  6  -
копії рішення на електронну пошту позивача 12 жовтня 2022 року (а.с.81).
Наведене може свідчить про порушення судом норм процесуального права.
Проте  відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215ЦПК щодо змісту рішення суду тощо. 
Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не стосуються правильності вирішення судом спору по суті та не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для поновлення пзивача на роботі, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення відсутні з цих підстав відсутні. 
Доводи апляційної скарги про те, що позивач був позбавлений судом права ознайомитися із поданим відповідачем відзивом на позовну заяву, зміст якого був взятий за основу доказів при прийнятті оскаржуваного рішення, викласти свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення, оскільки відповідачем в порушення ст.178 ЦПК України не було надіслано (надано) копію відзиву та доданих до нього документів позивачу одночасно з надісланням відзиву до суду ні поштовим зв`язком, ні на електронну адресу, а в порушення ст.14 ЦПК України в ЄСІКС також відсутній даний відзив на позов, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
До поданого відповідачем відзиву на позов додано докази надсилання даного відзиву на адресу позивача, зокрема фіскальний чек і з зазначенням адресата - ОСОБА_1 (а.с.38). 
Відповідно до приписів ст.178 ЦПК України до відзиву додаються докази його направлення позивачу, що і було виконано відповідачем. При цьому суд не зобов`язаний перевіряти чи отримав відзив позивач.
Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що розгляд справи відбувався в судовому засіданні за участю як позивача, так і представника відповідача, які надали відповідні пояснення та висловили свою позицію по суті спору, що повністю відповідає принципам змагальності та диспозитивності та спростовує доводи позивача щодо обмеження його прав.
Доводи апеляційної скарги про те, що на вимогу позивача ознайомитися із наданими у відзиві доказами та іншими матеріалами під час судового засідання 05 жовтня 2022 року ні судом, ні відповідачем такої можливості позивачу надано не було, безпідставні та спростовуються протоколом судового засідання, в якому відсутні будь-які клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що позивач не скористався правом на подання зауважень на протокол судового засідання, що передбачено  ст.249 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звернення до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою позивач так і не отримав можливості ознайомитися із матеріалами справи, зробити із них витяги, копії, ознайомитися із протоколом судового засідання, записом фіксування судового процесу технічними засобами, зробити з них копії, незаконно був позбавлений подати до суду письмові зауваження щодо неправильності та
                                                                        -  7  -
неповноти запису судового засідання та протоколу судового засідання, необгрунтовані.
З матеріалів справи вбачається, що копія рішення направлена позивачу на вказану ним електронну адресу 12 жовтня 2022 року, а відтак із даної дати до подання скарги електронною поштою 09 листопада 2022 року, позивач мав більше ніж достатньо часу для ознайомлення із матеріалами справи, проте не зробив цього.
Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги, що поняття «скорочення чисельності» та «скорочення штату» працівників є не тотожними, а різними поняттями та не з`ясував чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, не перевірив і не врахував, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності працівників (не надано жодного подібного списку), які є цьому докази; не з`ясував про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в цьому ж закладі, тощо, необгрунтовані.
Відповідно до полжень п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір може бути розірвано власником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
            Отже, вказана норма визначає підставу звільнення працівника - це зміни в організації виробництва і праці.
            У якій організаційній формі проводяться дані зміни і яким чином вони визначаються роботодавцем - скорочення чисельності або штату працівників не має правового значення для вирішення спору, оскільки суд має встановити саме наявність прийняттят роботодавцем рішення про зміни в організації виробництва і праці, що тягне за собою скорочення.
Намагання позивача провести різницю між поняттями скорочення чисельності або штату працівників в контексті ьданої справи є помилковими. Це по-перше.
І по-друге, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що відповідно до ст.19 Господарського кодексу України забороняється незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб`єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб.
Статтею 6 ГК України визначено, що одним із загальних принципів господарювання в Україні є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарські відносини.
Згідно зі статтею 1 ГК України визначає, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Відповідно до ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Таким правом воно може скористатися в будь-який час, в т.ч. враховуючи потреби виробництва вносити відповідні зміни.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 686/15517/16-ц, де Верховний Суд зазначив що визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у ст.ст.80, 104, 111 ЦК України, ст.ст.62,66,69,92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та
                                                            -  8  -                
створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.
Як вище вказувалося наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-1 від 12 жовтня 2021 року, були внесені зміни до структури та штатного розпису університету, зокрема, створено та введено до структури служби головного інженера відділ охорони із 12 жовтня 2021 року; введено із 12 жовтня 2021 року до шатного розпису відділ охорони служби головного інженера наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12 жовтня 2021 року зі штатного розпису департаменту безпеки і охорони наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12 жовтня 2021 року зі структури університету департамент безпеки і охорони.
Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-2 від 12 жовтня 2021 року, з метою оптимізації управління університетом, було скорочено із 12 жовтня 2021 року посаду керівництва (ректорату) - заступника ректора -директора департаменту безпеки і охорони.
Отже, судом незаперечно встановлено, що мали міце зміни в організації виробництва та зміни чисельності і штату працівників відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що при розірванні трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України чітко визначено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві установі, організації не спростовують висновків суду про необгрунтованість позову, оскільки судом першої інстанції встановлено, що в період із 12 жовтня 2021 року по 17 грудня 2021 року вакансії в університеті були відсутні, що стверджується листом Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» від 04 січня 2022 року №1. 
Вказані обставини позивачем не спростовані, оскільки, посилаючись на це, позиввач не зазначив конкретних посад, які були вакантними і могли бути запропоновані йому.
Це ж стосується доводів про те, що суд не перевірив інформацію щодо наявності в період з 12 жовтня 2021 року по 17 грудня 2021 року вакансій на підприємстві, а лист університету про відсутність вакансій, на який посилається суд у своєму рішенні, не є належним та допустимим доказом, в матеріалах справи відсутня письмова пропозиція чи лист про відсутність вакансій в університеті або відмова позивача від запропонованої роботодавцем роботи: якщо письмово така пропозиція не підтверджена, то її не було, які апеляційний суд відхиляє з викладених вище підстав.
Доводи апеляційної скарги про незастосування судом висновків Верховного Суду, сформованих у постановах № 487/2191/17 від 06 травня 2020 року, №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, №285/4227/18 від 23 грудня 2020 року не є релевантними, оскільки у вказаних постановах мають місце інші фактичні обставини.
Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішення в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем докази судом не розглянуті, не досліджені, не враховані при прийнятті оскаржуваного рішення та взагалі не взяті до уваги як письмовий доказ, а суд проігнорував докази та доводи позивача, відхилив їх без зазначення мотивів, надавши перевагу доказам відповідача, чим порушив вимоги ст.89 ЦПК України, надумані та безпідставні.
Судом у рішенні в повному обсязі враховані аргументи позивача, яким дана оцінка у рішенні суду, що вбачається із тексту рішення. Незгода позивача із такою оцінкою, не означає її відсутність, як помилково вважає останній.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції
                                                                        -  9  -
щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: