ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року	Львів	Справа № 807/93/16 пров. № А/857/16379/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

секретар судового засідання                     Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року (головуючий суддя Іванчулинець Д.В., м.Ужгород, проголошено 14:48:02) у справі № 807/93/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, -

                                                   В С Т А Н О В И В:

28.01.2016 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області, в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 15293-17 від 15 червня 2015 року, № 15294-17 від 15 червня 2015 року, № 15295-17 від 15 червня 2015 року, № 15296-17 від 15 червня 2015 року, № 15297-17 від 15 червня 2015 року, № 15298-17 від 15 червня 2015 року, що видані ДПІ у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області.
Позов обгрунтовує тим, що ним були отримані податкові повідомлення від 15 червня 2015 року: №15293-17 на суму 480,54 грн., №15294-17 на суму 1157,39 грн., №15295-17 на суму 1280,69 грн., №15296-17 на суму 1019,27 грн., №15297-17 на суму 1057,58 грн., №15298-17 на суму 753,44 грн., що видані ДПІ у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області та якими визначено суму податкових зобов`язань за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Суми податкових зобов`язань встановлені зазначеними ППР нараховані ДПІ у м. Ужгород самостійно за 2014 рік базовий податковий період або плановий бюджетний період. Окрім того, зазначає, що відповідачем не було додано до спірних податкових повідомлень-рішень розрахунку податкового зобов`язання, та на даний момент позивач їх не отримував, що на думку позивача, суперечить вимогам статті 58 Податкового кодексу України. Також, в податкових повідомленнях-рішеннях не вказано нормативно-правовий акт відповідно до якого був зроблений розрахунок податкового зобов`язання. Із тексту оскаржуваних ППР не можна встановити їх змістовну частину, а саме на підставі чого і за що нараховані податкові зобов`язання. Вважає, всі податкові повідомлення-рішення такими, що прийнятті з порушенням норм чинного законодавства та не у межах наданих повноважень.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано в частині нарахування за ІІ-ІV квартал 2014 року: податкове повідомлення-рішення № 15293-17 від 15 червня 2015 року в сумі 460,08 грн.; податкове повідомлення-рішення № 15294-17 від 15 червня 2015 року в сумі 1126,95 грн.; податкове повідомлення-рішення № 15295-17 від 15 червня 2015 року в сумі 1208,70 грн.; податкове повідомлення-рішення № 15296-17 від 15 червня 2015 року в сумі 968,24 грн.; податкове повідомлення-рішення № 15297-17 від 15 червня 2015 року в сумі 1009,92 грн.; податкове повідомлення-рішення № 15298-17 від 15 червня 2015 року в сумі 721,37 грн. У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що Пунктом 25 Закону України від 27.03.2014 №1166-УІІ «Про запобігання фінансової фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до ст. 265 ПКУ, якими зокрема слова «житлова площа» замінено словами «загальна площа». Зазначені зміни в ст.265 ПКУ набули чинності 01.04.2014, а тому при обчисленні податку у 2015 році за 2014 рік ДПІ у м.Ужгороді вірно обчислила суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. ДПІ у м.Ужгороді застосувала чинне законодавство на момент винесення ППР, оскільки Закон №1166-VII не визнано нечинним чи неконституційним та не зупинено його дію. Крім того, питання обчислення податну було висвітлено в Узагальнюючій податковій консультації щодо оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджене наказом Міндоходів від 25.04.2014 року № 263 щодо порядку нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2014 рік. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта також містяться відомості щодо наявності у позивача нерухомого майна позивач є власником шести об`єктів житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , а саме: кв.1 загальна площа 28,7 кв.м та житлова 16,4 кв.м, кв.3 загальна площа 45,0 кв.м та житлова 25,7 кв.м, кв. 2 загальна площа 75,4 кв.м та житлова 57,7 кв.м, кв. 5 загальна площа 70,3 кв.м та житлова 24,4 кв.м, кв. 4 загальна площа 63 кв.м та житлова 38,2 кв.м, кв. 1А загальна площа 60,4 кв.м та житлова 40,9 кв.м.
15 січня 2014 року позивачем було подано до ДПІ у м. Ужгороді заяву, якою останній повідомив, що він є власником шести вищенаведених об`єктів житлової нерухомості.
15 червня 2015року відповідачем було прийняті податкові повідомлення-рішення: № 15293-17 на суму 480,54 грн., № 15294-17 на суму 1157,39 грн., № 15295-17 на суму 1280,69 грн., № 15296-17 на суму 1019,27 грн., № 15297-17 на суму 1057,58 грн., № 15298-17 на суму 753,44 грн., якими визначено суму податкових зобов`язань за платежем "податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".
Суми податкових зобов`язань визначені зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями визначені відповідачем самостійно за 2014 рік. Позивач не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та оскаржив їх в адміністративному порядку. Рішенням ДФС за результатами розгляду скарг, було відмовлено в задоволені скарг.
28 серпня 2017 року постановою Закарпатського окружного адміністративного суду позовну заяву заявою ОСОБА_1 до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено. Визнано протиправними та скасовано: податкове повідомлення-рішення № 15293-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15294-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15295-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15296-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15297-17 від 15 червня 2015 року; податкове повідомлення-рішення № 15298-17 від 15 червня 2015 року.
02 листопада 2017 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року у справі № 807/93/16 без змін.
14 липня 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області задоволено частково. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що  податковим органом невірно і незаконно визначено бази оподаткування за ІІ-ІV квартали 2014 року по оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 № 71-VIII (Закон України № 71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.
Законом України № 71-VIII було запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.
Згідно з вимогами пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону України № 71-VIII (ПК України) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 ПК України.
Згідно з вимогами пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Проаналізувавши наведені законодавчі норми, колегія суддів зазначає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.
Разом з тим, відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).
Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.
Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.
Апеляційний суд вказує, що рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому, відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України.
Враховуючи викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.
Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також статтею 26 частиною 1 пунктом 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статтею 143 Конституції України.
Апеляційний суд зазначає, що податковим органом при прийнятті оскаржених рішень були використані, крім норм ПК України : Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно до бюджету міста Ужгорода, що затверджене рішенням VI сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 03 червня 2011 за № 163, Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до бюджету міста Ужгорода, що затверджене рішенням XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 19 грудня 2013 року за № 1144, рішенням ХХII VI скликання Ужгородської міської ради від 29 травня 2014 року за № 1309 "Про зміни до рішення міської ради від 19 грудня 2013 року № 1144.
Акти органів місцевого самоврядування згідно статей 143, 144 Конституції України, статей 69, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території.
Колегія суддів звертає увагу, що при обчисленні зазначеного податку для позивача, як платника податку відповідач застосував дві різні бази оподаткування протягом одного податкового періоду: житлову площу об`єкта нерухомості з 01 січня 2014 року по 31 березня 2014 року та загальну площу об`єкта нерухомості з 01 квітня 2014 року по 31грудня 2014 року.
Згідно з статтею 4 пункту 4.1 підпункту 4.1.9 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема на принципі, як от стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
Проте такі дії контролюючого органу не мають законних підстав і є невірним тлумаченням норм податкового законодавства в порушення норм статті 19 та статті 58 Конституції України.
Змінами в статті 265 ПК України встановлені нові критерії якими повинні керуватись органи місцевого самоврядування при установленні місцевих податків або змін до них в порядку встановленим статтею 12 ПК України з врахуванням норм статті 4 ПК України.
На виконання вимог ПК України, Рішенням Ужгородської міської ради № 1309 від 29 травня 2014 року "Про зміни до рішення міської ради від 19.12.2013р. №1144" були внесені зміни в "Положення про порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до бюджету м. Ужгорода" зокрема: "слова "житлова площа" в усіх відмінках замінено відповідно словами "загальна площа" у відповідному відмінку".
Норми підпунктів 12.3.4, 12.4.3 пункту 12.3 статті 12 та пункту 12.5 ПК України є спеціальним щодо встановлення порядку набрання чинності рішень органів місцевого самоврядування, якими регулюється питання встановлення місцевих податків або змін до них.
Апеляційний суд вказує, що рішенням Ужгородської міської ради № 1309 від 29 травня 2014 року "Про зміни до рішення міської ради від 19.12.2013р. №1144" Ужгородська міська рада змінила елемент податку, а саме базу оподаткування. Вищевказане Рішення було оприлюднене 06 червня 2014 року з розміщенням на сайті Ужгородської міської ради, відтак згідно правил, що встановлені статтею 12 пунктом 12.3 підпунктами 12.3.4, 12.4.3 та пунктом 12.5 ПК України повинні застосовуватися з 01 січня 2015 року і не можуть застосовуватись при обчисленні податку за 2014 рік. Це узгоджується з вимогами норм підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України. Відтак, колегія суддів констатує, що відповідачем при визначенні суми податкового зобов`язання за 2014 рік протиправно змінено базу оподаткування з житлової площі на загальну площу об`єкту нерухомості протягом одного податкового періоду.
Крім того, відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, на який посилався податковий орган в оскаржених податкових повідомленнях-рішення, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Згідно з пунктом 58.1 статті 58 ПК України у разі коли сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення. Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення. До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій. Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Податковий кодекс України визначає випадки при наявності яких платнику надсилається відповідний розрахунок. Лише порядок (процедуру) надсилання таких розрахунків встановлюється визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Отже, законодавцем визначено, що у випадку, коли сума грошового зобов`язання платника податків розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу, то у такого органу існує обов`язок щодо додавання до податкового повідомлення-рішення розрахунку, у даному випадку, податного зобов`язання.
Апеляційний суд зазначає, що розрахунку податкового зобов`язання до оскаржених податкових повідомлень-рішень в порушення статті 58 пункту 58.1 ПК України, відповідачем додано не було.
Податковим органом, на вимогу суду першої інстанції, надано до матеріалів справи розрахунок податкового зобов`язання по податкових повідомленнях-рішенням: № 15293-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 20,46 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 460,08 грн. всього 480,54 грн.; № 15294-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 30,44 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 1126,95 грн. всього 1157,39 грн.; № 15295-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 71,99 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 1208,70 грн. всього 1280,69 грн.; № 15296-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 51,03 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 968,24 грн. всього 1019,27 грн.; № 15297-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 47,66 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 1009,92 грн. всього 1057,58 грн.; № 15298-17 від 15 червня 2015 року, згідно якого позивачеві нараховано податок за І квартал 2014 року 32,06 грн., за ІІ-ІV квартали 2014 року 721,37 грн. всього 753,43 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що податковим органом правильно визначено бази оподаткування за І квартал 2014 року по податкових повідомленнях-рішеннях: № 15293-17 від 15 червня 2015 року в сумі 20,46 грн.; № 15294-17 від 15 червня 2015 року в сумі 30,44 грн.; № 15295-17 від 15 червня 2015 року в сумі 71,99 грн.; № 15296-17 від 15 червня 2015 року в сумі 51,03 грн.; № 15297-17 від 15 червня 2015 року в сумі 47,66 грн.; № 15298-17 від 15 червня 2015 року в сумі 32,06 грн.
Проте, що стосується визначення бази оподаткування за ІІ-ІV квартали 2014 року по оскражуваних податкових повідомленнях-рішеннях, апеляційний суд вважає, що нарахування податковим органом здійснено без існування на те законних підстав і є невірним тлумаченням податкового законодавства в порушення вимог статей 19 та 58 Конституції України.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.
При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

                                                П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року у справі № 807/93/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.     

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року.