П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/13800/22	
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від              12 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 року по 13.09.2022 року включно;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 року по 13.09.2022 року, із розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 - 412,08 грн.
В обґрунтування позову зазначалось, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено індексацію грошового забезпечення, вказана сума нарахована та виплачена позивачу лише після того, як Одеським окружним адміністративним судом прийнято відповідне рішення (справа № 420/13606/21). У зв`язку із чим, позивач вважає, що на його користь підлягає стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні.  
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одеса позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року включно. Зобов`язано НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року у розмірі  8589,90 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача має бути обмежений шестимісячним строком з дня звільнення та з урахуванням принципу співмірності. Апелянт стверджує, що суд неправильно обчислив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню Порядок № 260, а не Порядок № 100. 
Також, не погоджуючись із прийнятим рішенням, НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) надало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю. 
Доводами апеляційної скарги зазначено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить одноразова грошова допомога при звільненні. Апелянт наполягає, що доходи військовослужбовців Державної прикордонної служби України не є доходами у вигляді заробітної плати, іншими доходами, що нараховуються (виплачуються) у зв`язку із трудовими відносинами і військовослужбовці не є працівниками відповідно до положень трудового законодавства, тому застосування положень Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. 
Позивач ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), в якому зазначено про помилковість та безпідставність доводів апелянта у зв`язку із чим вказана апеляційна скарга до задоволення не підлягає. 
Відповідач  Державна прикордонна служба України (Військова частина НОМЕР_2 )   відзив на апеляційну скаргу   ОСОБА_1   до суду не надала. 
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;              2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.02.2018 року № 95-ОС «По особовому складу», старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону, якому припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.05.2022 року у справі № 420/13606/21 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 ( НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення («базового місяця») – листопад 2014 року та серпень 2016 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення («базового місяця») – січень 2008 року, з урахуванням здійснених виплат; 
- визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за повних 19 років календарної служби, без включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 22.09.2010 року №889, та індексації грошового забезпечення; 
- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 ( НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) здійснити перерахунок і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за повних 21 років календарної військової служби з включенням до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 22.09.2010 року №889, та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
13.09.2022 року НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на виконання рішення суду від 10.05.2022 у справі №420/13606/21   було виплачено позивачу суму у розмірі 76 647,98 грн.
14.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій, серед іншого, просив останнього нарахувати та виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні   відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, однак відповіді на зазначений запит ОСОБА_1 не отримав.
Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Приймаючи рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з позивачем розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Однак,  визначаючи розмір належної суми до виплати, суд, з урахуванням змін внесених до ст. 117 КЗпП, обмежив період нарахування належних позивачеві сум шестимісячним строком , а також у відповідності до  позиції викладеної в постанові ВП ВС від 26.06.2019 р. справа №761/9584/15-ц застосував принцип співмірності та зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає нарахуванню та виплаті позивачеві. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. 
Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як вбачається із матеріалів справи та не оспорюється сторонами, позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення 28 лютого 2018 року (а.с. 22).
13 вересня 2022 року НОМЕР_1 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні (а.с. 26). 
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що оскільки у день звільнення ОСОБА_1 відповідачем не було проведено повного розрахунку і такий розрахунок відбувся лише 13 вересня 2022 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
З огляду на це доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та підлягають відхиленню, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому  в даному випадку підлягає застосуванню  трудове законодавство, а саме Кодекс  законів про працю України, тому апеляційна скарга Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) задоволенню не підлягає.
При цьому, аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі  №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі №828/598/17, від 30.04.2020 у справі  №140/2006/19.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні в повному обсязі позовних вимог в частині  зобов`язання відповідача сплатити позивачу  середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 року по 13.09.2022 року, із розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 - 412,08 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які  виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд,  витрати на наймання житла,  підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії,  державна  допомога,  соціальні  та  компенсаційні виплати.
У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на висновки  Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Слід зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі                  № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від            26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі                   № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами,  розмір   невчасно виплаченої  позивачу грошової компенсації та  індексації грошового забезпечення складає у загальному розмірі 76647,98 грн., а  середній заробіток за час затримки розрахунку розрахований у відповідності до вимог Порядку №100  складає 458265,00 грн., що значно перевищує розмір невчасно виплаченої суми за судовим  рішенням.
Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанції  вираховуючи суму середнього  заробітку  за час затримки розрахунку  вірно  враховано позицію ВП ВС викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, оскільки  справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, буде сума, розрахована зокрема виходячи з частки невиплаченої при звільненні суми індексації грошового забезпечення у порівнянні із сумою нарахованого середнього заробітку. 
Також, колегія суддів не приймає доводи   ОСОБА_1  викладені в апеляційній скарзі щодо  неможливості обмеження середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним строком, оскільки  19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.
Судом встановлено, що НОМЕР_1 Прикордонним загоном  Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) остаточний  розрахунок  з позивачем   проведено 13.09.2022 р.,  тому  до спірних правовідносин підлягає застосуванню змінена редакція статті 117 КЗпП України, а відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 01.03.2018 року  (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців.
Колегія суддів звертає увагу, що зміни у ст.116 та 117 КЗпП України підкреслюють намір законодавця не допустити випадків, за яких порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. 
З урахуванням цих змін працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванню та вирішенню спору, оскільки зволікання з тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме підстави в подальшому претендувати на виплату суми середнього заробітку за весь період, впродовж якого триває порушення його права на своєчасне отримання грошового забезпечення, тому з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за період обмежений 6-ма місяцями  та з врахуванням принципу співмірності. 
При  цьому доводи ОСОБА_1 про необхідність застосування Порядку № 260, а не Порядку № 100 при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів відхиляє, оскільки  Порядок № 260 в цілому визначає складові грошові забезпечення військовослужбовця та порядок їх нарахування, натомість Порядок № 100 застосовується саме  до тих випадків, коли згідно з чинним законодавством виплати мають проводитися виходячи із середньої заробітної плати.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) задоволенню не піддягають.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції  ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             І.О. Турецька