ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/7774/20  Номер провадження 22-ц/814/853/23	Головуючий у 1-й інстанції Єрмоленко В.Б.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Саламахи Віталія Руслановича

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б., повний текст рішення складено – 14 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент територіального контролю Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про знесення самовільно побудованого об`єкту та приведення земельної ділянки у належний стан, -

В С Т А Н О В И В:

      01 грудня 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи: Департамент територіального контролю Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про знесення самовільно побудованого об`єкту та приведення земельної ділянки у належний стан, в якому просив суд зобов`язати ОСОБА_1 знести за власний кошт самовільно побудовану нежитлову одноповерхову будівлю (гараж, сарай тощо), загальною площею орієнтовно 14,0 кв.м., яка знаходиться на прибудинковій території у дворі житлового багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , та привести земельну ділянку у попередній стан, стягнути з відповідача судрові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_3 зазначеного будинку, влітку 2020 року самочинно здійснив будівництво сараю або гаражу на місці зруйнованого сараю, збільшивши розміри нежитлової споруди, яка порушує права позивача користуватися своєю власною квартирою, оскільки самочинна будівля знаходиться у безпосередній близькості від стіни квартири і він позбавлений можливості привести в належний вигляд зовнішню її стіну через незначну відстань від самочинної споруди. На звернення до Інспекції ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, КП «Жилкомсервіс» відповідачу надавалися відповідні повідомлення та приписи, але ОСОБА_1 їх ігнорує. Численні та систематичні звернення сусідів та мешканців будинку до Харківського міського голови, міської ради та виконавчих органів жодного результату не дали, тому для відновлення своїх прав та їх захисту ОСОБА_2 змушений був звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» - задоволені. 
Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно побудовану нежитлову одноповерхову споруду, яка знаходиться на придомовій території у дворі житлового багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , та привести зазначену земельну ділянку у попередній стан.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проведеним ОСОБА_1 самочинним будівництвом порушуються права інших мешканців житлового будинку, яким належить право користування прибудинковою земельною ділянкою, відповідачем не надано висновків відповідних служб щодо можливості експлуатації самочинного будівництва, дотримання при їх будівництві державних архітектурних, будівельних, протипожежних, санітарних норм, надвірною будівлею спричинені незручності у користуванні позивачем своєю квартирою та у проведенні ремонтних робіт щодо зовнішнього стану будинку, тому суд визнав обґрунтованими позовні вимоги та такими, що підлягають задоволенню. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво ( ч.2 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

В апеляційній скарзі  представник ОСОБА_1 – адвокат Саламаха В.Р. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач відкрито користується сараєм, до 2020 року ніякі зміни зовнішнього стану цього сараю не проводилися, лише після отримання припису КП «Жилкомсервіс» від 16.01.2020 року ним було покращено технічний стан сараю. З боку КП «Жилкомсервіс» не виникало претензій, а починаючи з 1997 року до квитанції була включена плата за сарай як комунальна послуга. Відповідач вказує, що ним не проводилася добудова сараю, сарай був побудований до його народження та проживання його сім`ї у будинку, тому суд безпідставно посилається на ст. 376 ч. 1 ЦК України. Зазначає, що відповідач ніколи не вчиняв перешкод іншим мешканцям будинку у користуванні прибудинковою територією, показання свідків не відповідають дійсності, доводи позивача про те, що він позбавлений можливості ремонтувати стіну своєї квартири, дах із-за невеликої відстані між стіною будинку та сараєм, не відповідають дійсності. Суд першої інстанції не обгрунтував, яким чином визначався розмір сараю та які норми пожежної небезпеки порушує відповідач і чи порушує їх взагалі. Суд не взяв до уваги Рішення Конституційного Суду України у справі №1-2/2004 від 02.03.2004 року №4-рп/2004 про те, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир у багатоквартирних будинках. Зазначає, що у мотивувальній частині рішення не містяться обгрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову. Сарай відповідача є тимчасовою спорудою, яка не має фундаменту. Також вказує, що жодних правопорушень з боку відповідача не було встановлено при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення №23 від 03.06.2020 року. Відповідачем за приписом КП «Жилкомсервіс» було здійснено поліпшення зовнішнього стану сарая, відповідач не зносив сарай, оскільки не було жодної необхідності у цьому, а навпаки, покращив його стан. Суд не перевірив, коли саме було здійснено будівництво спірного об`єкту, не з`ясував, яким саме об`єктом будівництва є спірне приміщення – господарська споруда (сарай чи гараж). Посилається, що судом першої інстанції не враховано, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно вимог ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника, не враховано відповідні постанови Верховного Суду. Вказує, що судом першої інстанції були порушені строки надіслання позову з додатками відповідачу, а також строки складання повного тексту рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.08.2021 року дана цивільна справа витребувана з Жовтневого районного суду м. Харкова (а.с. 203).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.08.2021 року у даній цивільній справі відкрито апеляційне провадження (а.с. 211). 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.10.2021 року дана цивільна справа  призначена до апеляційного розгляду на 19.04.2022 року о 15-00 год., з повідомленням учасників справи   (а.с. 233).  

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 246).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 11.01.2023 року о 10-20 год., з повідомленням учасників справи (а.с. 247).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися учасники справи. Позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на офіційну електронну адресу його представника у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 252). Відповідач ОСОБА_1 згідно телефонограми просив справу розглянути без його участі, 09.01.2023 року від нього до апеляційного суду надійшли додаткові пояснення. Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим 19.09.2019 року, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 20). 

Власником квартири АДРЕСА_3 у цьому ж будинку є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 частин комунальної квартири, виданого 07.09.1999 року за реєстровим № 6-99-190130 Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міської ради, та договору купівлі-продажу 40/100 частин, посвідченого 10.01.2003 року (а.с. 20-23, 65).

Як вбачається з відповіді КП «Жилкомсервіс» від 21.01.2020 року на звернення ОСОБА_2 , у дворі житлового будинку АДРЕСА_1 розташовано ряд господарських споруд (дерев`яні сараї), які використовуються мешканцями будинку. Розміщені сараї відповідають Генеральному плану забудови, розроблену у 1955 році. Господарські споруди, якими користуються мешканці кв. АДРЕСА_3 , знаходяться у незадовільному технічному стані. У 2007 році власником квартири АДРЕСА_3 прибудовано до існуючого сараю дерев`яну споруду розміром 2мх2,5м., яка у Генеральному плану відсутня. У межах наявних повноважень начальником дільниці №43 КП «Жилкомсервіс» власнику кв. АДРЕСА_3 надано повідомлення з питань приведення дерев`яних сараїв у належний технічний та санітарний стан, а також надання дозвільних документів на прибудовану споруду (а.с. 25,30, 33, 36-37, 66-67).

У 2020 році мешканці будинку АДРЕСА_1 стали звертатися з колективними заявами до виконавчих органів Харківської міської ради та мера міста з приводу незаконного будівництва ОСОБА_1 гаражу без згоди сусідів (а.с. 28). 

Начальником дільниці №66 Новобаварського району КП «Жилкомсервіс» надавався ОСОБА_1 припис щодо припинення виконання ремонтних робіт самовільно побудованої частини господарської споруди, який залишився без реагування (а.с. 34).

Спеціалістами Департаменту територіального контролю виконавчого комітету Харківської міської ради виїздом на місцевість встановлено розміщення по АДРЕСА_1 тимчасової споруди некомерційного призначення. Відповідно до п. 5.10.6 Правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням Харківської міської ради від 16.11.2011 року № 504/11, матеріали щодо самовільно (незаконно) встановлених об`єктів малих архітектурних форм некомерційного призначення, тимчасових споруд некомерційного призначення, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, механізмів направлені до адміністрації району (а.с. 26,29).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.12.2020 року №722 «Про звільнення території міста Харкова від самовільно встановлених об`єктів» доручено Департаменту територіального контролю Харківської міської ради залучити суб`єктів господарювання до виконання робіт щодо звільнення території міста від самовільно (незаконно) встановлених об`єктів та приведення звільненої від зазначених об`єктів території у придатний для подальшого використання стан. До вказаного переліку самовільних (незаконних) об`єктів, що підлягають демонтажу, зазначена тимчасова споруда (металевий гараж) біля будинку по АДРЕСА_1 (додаток 1 до рішення Харківської міської ради) ( а.с. 77-79).

Допитані у суді першої інстанції за клопотанням позивача свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 показали, що на земельній ділянці біля будинку, побудованого в довоєнний час, дійсно знаходилися сараї для зберігання вугілля мешканців будинку, в якому розташовано вісім квартир. Сарай ОСОБА_1   знаходився у занедбаному, напівзруйнованому стані, оскільки після добудови до сараю споруди 2м.х 2,5м. і збільшення загальної площі у 2005-2007 роках, ним ніхто не користувався, відповідач в будинку не проживає. Через збільшення площі споруди  відповідачем свідок ОСОБА_3   не могла підійти до свого сараю, тому вона вимушена була його знести. У 2019 мешканці будинку  вирішили привести прибудинкову територію в належний вигляд, відповідач не захотів в цьому брати участь і без їх згоди на місці свого сараю  став будувати споруду, що нагадує гараж площею близько 14 кв.м. На зауваження сусідів, в тому числі позивача, не реагував, вступив з ними в неприязні стосунки і стверджував, що земля належить особисто йому і він має право її використовувати на свій розсуд. В результаті неправомірних дій ОСОБА_1 незадоволені жителі викликали поліцію, зверталися до органів місцевого самоврядування, адміністрації району, Харківської міської ради, на гарячу лінію з проханням припинення незаконне будівництво. Відповідач, всупереч приписам зупинити будівництво, закінчив його. У результаті чого до деяких сараїв доступ неможливий, свідок ОСОБА_4 не може підійти до свого сараю і відчинити двері, оскільки нова споруда та її розміри перешкоджають цьому. Позивач ОСОБА_2 позбавлений можливості зробити фарбування зовнішньої сторони квартири, утеплити її, відремонтувати дах, тому що між стіною квартири і стіною встановленого гаража відстань невелика, вузький прохід, який не дозволяє навіть поставити драбину для робіт. Крім того, як стверджують свідки, надвірна будівля відповідача не тільки ширше і більше знесеного сараю, але вдвічі вища, наближена до будинку, що порушує існуючі норми пожежної безпеки. Таким чином, загальний двір, за показаннями свідків, фактично знаходиться у користуванні відповідача, а не всіх мешканців.

Відповідач, незважаючи на рішення Харківської міської ради від 01.12.2020 року про звільнення встановленого об`єкту шляхом демонтажу, не виявив бажання провести демонтаж, вважаючи, що оскільки його квартира була приватизована, то допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. 

Як встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка біля буд. АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади в особі Харківської міської ради та належить до земель населеного пункту загального користування.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що отримавши право власності на житло, він отримав у власність допоміжні приміщення, а також безстрокове постійне користування земельною ділянкою, є помилковими.

У частині першій статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За положеннями ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, відповідач ОСОБА_1 без дозволу інших співвласників будинку самовільно здійснив будівництво на земельній ділянці прибудинкової території загального користування, тому таке будівництво є протиправним та таким, що порушує права співвласників будинку, підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, шляхом знесення самовільно побудованої надвірної споруди та приведення земельної ділянки у попередній стан, тобто без самовільно збудованого об`єкту, оскільки відповідач, скориставшись своїм правом, зніс сарай, який перебував у напівзруйнованому стані.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є зобов`язати ОСОБА_1 знести за власний кошт самовільно побудовану нежитлову одноповерхову будівлю (гараж, сарай тощо), загальною площею орієнтовно 14,0 кв.м., яка знаходиться на прибудинковій території у дворі житлового багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , та привести земельну ділянку у попередній стан.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 частин комунальної квартири, виданого 07.09.1999 року за реєстровим № 6-99-190130 Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міської ради (а.с. 65) та згідно договору купівлі-продажу 40/100 частин, посвідченого 10.01.2003 року (а.с. 20-23).

Зі змісту вказаних правовстановлюючих документів не вбачається, що спірний сарай був у 1999 році приватизовний відповідачем чи у подальшому був ним придбаний, тобто відсутні дані про те, що спірний сарай як допоміжне приміщення був безоплатно переданий у власність відповідача одночасно з приватизацією ним частини квартири АДРЕСА_3 . У разі безоплатної передачі сараю у власність відповідача, то він мав би значиться у технічному паспорті на квартиру відповідача як господарська споруда. Відповідач не надав суду докази на підтвердження того, що спірний сарай значиться у технічному паспорті на його квартиру та належить саме йому на підставі проведеної приватизації житлового фонду, тобто по справі вбачається, що право власності чи користування на сарай за відповідачем не зареєстровано. 

Крім цього, у матеріалах справи відсутня будь-яка технічна документація на спірний сарай, відсутні дані про його попередню реєстрацію органах БТІ тощо, тобто відсутні дані про те, що сарай є об`єктом нерухомого майна, зареєстрованим у законодавчо визначеному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем визнається той факт, що господарська споруда є саме сараєм і що цей сарай перебуває у його фактичному користуванні з часу приватизації ним 60/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_4 . Відповідачем визнається, що сарай не має фундаменту. Тобто він не є об`єктом капітального будівництва і не підлягав прийняттю в експлуатацію, проте, як господарська споруда, яка передавалася безоплатно при приватизації частини квартири, повинна бути включена у техпаспорт, однак такі відомості відсутні.

Оскільки відсутня будь-яка технічна документація (дозволи, погодження інших власників квартир тощо) на спірний сарай, то судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, шо він є самочинним та підлягає знесенню. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач відкрито користується сараєм, до 2020 року ніякі зміни зовнішнього стану цього сараю не проводилися, лише після отримання припису КП «Жилкомсервіс» від 16.01.2020 року ним було покращено технічний стан сараю, що з боку КП «Жилкомсервіс» не виникало претензій, а починаючи з 1997 року до квитанції була включена плата за сарай як комунальна послуга, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки факт користування сараєм, здійснення плати за комунальні послуги не породжують право власності відповідача на сарай. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не проводилася добудова сараю, що він був побудований до його народження та проживання його сім`ї у будинку, тому суд безпідставно посилається на ст. 376 ч. 1 ЦК України, що відповідач ніколи не вчиняв перешкод іншим мешканцям будинку у користуванні прибудинковою територією, що показання свідків не відповідають дійсності, що доводи позивача про те, що він позбавлений можливості ремонтувати стіну своєї квартири, дах із-за невеликої відстані між стіною будинку та сараєм, не відповідають дійсності, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки судом повно і всебічно з`ясовані обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обгрунтував, яким чином визначався розмір сараю, які норми пожежної небезпеки порушує відповідач і чи порушує їх взагалі, то ці доводи також не впливають на законність рішення суду першої інстанції і не є підставою для його скасування.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги Рішення Конституційного Суду України у справі №1-2/2004 від 02.03.2004 року №4-рп/2004 про те, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир у багатоквартирних будинках, то відповідачем не надано суду доказів про те, що дійсно спірний сарай безоплатно був переданий йому у власність чи користування одночасно з приватизацією 60/100 частин квартири АДРЕСА_3 .
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем за приписом КП «Жилкомсервіс» було здійснено поліпшення зовнішнього стану сараю, що він не зносив сарай, оскільки не було жодної необхідності у цьому, а навпаки, покращив його стан, що суд не перевірив, коли саме було здійснено будівництво спірного об`єкту, не з`ясував, яким саме об`єктом будівництва є спірне приміщення – господарська споруда (сарай чи гараж), то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно вимог ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки сарай облаштовано без фундаменту, він є тимчасовою спорудою, невеликого розміру, відповідач не має на нього дозвільної та технічної документації, право власності чи користування за відповідачем не зареєстровано.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Саламахи Віталія Руслановича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від  30 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 11 січня 2023 року.

СУДДІ:                 А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов