Постанова
Іменем України                             
14 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/55431/18-ц
провадження № 61-8747св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Національний медичний університет ім. О. О. Богомольця, Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного медичного університету ім. О. О. Богомольцяна постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного медичного університету ім. О. О. Богомольця (далі - 
НМУ ім. О. О. Богомольця), Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України), ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що він працював на посаді начальника відділу кадрів НМУ ім. О. О. Богомольця. 
 
Наказом МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о «Про покладення обов`язків» виконання обов`язків ректора НМУ ім. О. О. Богомольця було покладено на ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня
2018 року у справі № 826/14303/18 дію вказаного наказу зупинено.
 
Позивач вважав, що починаючи з 05 вересня 2018 року ОСОБА_3 не мав права виконувати обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, у тому числі видавати наказ від 05 вересня 2018 року № 3-з про призначення
ОСОБА_2 виконувачем обов`язків ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Наказом від 25 вересня 2018 року № 13/1-з за підписом ОСОБА_2 як виконуючого обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця позивача звільнено із займаної посади відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.
У зв`язку з відсутністю у ОСОБА_4 повноважень звільняти працівників НМУ ім. О. О. Богомольця, враховуючи відсутність факту прогулу без поважних причин та позбавлення позивача можливості надати письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, ОСОБА_1 вважав, що підлягає поновленню на роботі у
НМУ ім. О. О. Богомольця.
 
У порушення статті 47 КЗпП України йому не було видано належним чином оформлену трудову книжку.
 
Крім того, внаслідок спільних протиправних дій відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 10 000 грн.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ НМУ ім. О. О. Богомольця
від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця»;
- визнати незаконним та скасувати наказу НМУ ім. О. О. Богомольця
від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника кадрів 
НМУ ім. О. О. Богомольця;
- стягнути з НМУ ім. О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року по день ухвалення рішення судом;
- стягнути солідарно з НМУ ім. О. О. Богомольця, МОЗ України та
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн компенсації завданої моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року у складі судді Остапчук Т. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. Відсутність позивача на робочому місці підтверджуються відповідними актами 
від 17-25 вересня 2018 року. 
 
Суд зазначив, що роботодавець був позбавлений можливості відібрати у позивача пояснення до застосування дисциплінарного стягнення з огляду на відсутність останнього на робочому місці. З огляду на викладене суд вважав, що відсутні підстави для визнання наказу про звільнення позивача незаконним і поновлення його на роботі та похідних від них вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ НМУ ім. О. О. Богомольця 
від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України та поновлено його на роботі на посаді начальника відділу кадрів НМУ 
ім. О. О. Богомольця з 25 вересня 2018 року.
 
Стягнуто з НМУ ім. О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 
410 423,81 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 000,00 грн грошової компенсації моральної шкоди та 2 466,80 грн судового збору, та на користь держави 3 670,20 грн судового збору. 
У задоволенні решти позову відмовлено.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача проведене з порушенням норм трудового законодавства України, оскільки позивач не вчиняв прогулу, враховуючи, що робоче місце позивача згідно з наказом від 14 вересня 2018 року було у фізико-хімічному корпусіна АДРЕСА_1 , а відсутність позивача за адресою іншого корпусу ( АДРЕСА_2 ) не підтверджує його прогул. Отже наказ НМУ ім. О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді з 25 вересня 
2018 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
З урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, виходячи з принципу розумності та справедливості, позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі НМУ ім. О. О. Богомольцяпросить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не заперечував вчинення ним прогулу за адресою: АДРЕСА_2 , тоді як судом помилково зазначено, що адресою місця роботи ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .
 
Наказ НМУ ім. О. О. Богомольця від 14 вересня 2018 року № 488, яким визначено, що відділ кадрів, де працював позивач, розташований по АДРЕСА_1 , підписаний неуповноваженою особою та долучений позивачем до матеріалів справи з порушенням приписів 
статті 83 ЦПК України.
 
Вважає, що роботодавцем надано достатньо доказів порушення позивачем трудової дисципліни, а тому невиконання обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення.
 
Вважав, що апеляційний суд, з огляду на наявність ухвали суду, якою заборонено передавати повноваження ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, дійшов помилкового висновку щодо відсутності відповідних повноважень у ОСОБА_2 , оскільки в подальшому зазначена ухвала суду була скасована.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції в частині, що не підлягає негайному виконанню. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу кадрів 
НМУ ім. О. О. Богомольця з 13 липня 2017 року.
 
ОСОБА_3 виконував обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця на підставі наказу МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о.
 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня
2018 року у справі № 826/14303/18 зупинено дію наказу МОЗ України
від 14 серпня 2018 року № 42-о «Про покладення обов`язків»; заборонено МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора
НМУ ім. О. О. Богомольця та вчиняти будь-які інші дії, щодо покладення обов`язків ректора НМУ ім. О. О. Богомольця на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положенням Закону України «Про вищу освіту».
 
Наказом НМУ ім. О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з за підписом ОСОБА_3 , у зв`язку з необхідністю виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 824/14303/18, покладено виконання обов`язків ректора на проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти ОСОБА_2 із 06 вересня 2018 року.
 
Наказом НМУ ім. О. О. Богомольця від 14 вересня 2018 року № 488 «Про виконання рішення ректорату щодо розміщення структурних підрозділів» за підписом в. о. ректора ОСОБА_5 , розміщено з 14 вересня 2018 року на площах корпусів НМУ ім. О. О. Богомольця за адресою: м. Київ, 
просп. Перемоги, 34 та вул. Зоологічна, 1, адміністративні структурні підрозділи Університету, які знаходились у приміщеннях за адресою: 
АДРЕСА_2 згідно додатка. У додатку зазначено, що відділ кадрів буде в фізико-хімічному корпусі, 7 поверх, бібліотека (т. 2 а.с. 39).
 
Наказом НМУ ім. О. О. Богомольця за підписом ОСОБА_2 
від 25 вересня 2018 року № 13/1-з позивача звільнено із займаної посади з 25 вересня 2018 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підстава: акти про відсутність на робочому місці від 17, 18, 19, 20, 21, 24 та 25 вересня 2018 року. При цьому у зазначених актах не вказано адреси місця роботи позивача.
 
Позиція Верховного Суду
 
Оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності судових рішень в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то відповідно до статті 400 ЦПК України судові рішення в цій частині колегією суддів не переглядаються.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Згідно з частиною першою статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
 
Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
 
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
 
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
 
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
 
Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
 
У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за
пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
 
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають його вину.
 
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
 
За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У справі, що переглядається, встановивши, що жодним документом не визначене робоче місце позивача за іншою адресою, аніж АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання наказу про звільнення позивача за прогул незаконним, оскільки відповідачем як роботодавцем не доведено факт прогулу.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення
ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки НМУ ім. О. О. Богомольця має декілька адміністративних будівель, розташованих за різними адресами, у яких розміщені структурні підрозділи університету, а акти, які стали підставою для звільнення позивача, не підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни та вчинення прогулу, оскільки складені без зазначення адреси робочого місця ОСОБА_1 .
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, що є правовою підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також відшкодування моральної шкоди.
 
Аргументи НМУ ім. О. О. Богомольця про помилковість висновків апеляційного суду щодо відсутності повноважень у ОСОБА_2 на підписання оскаржуваного наказу про звільнення, не впливають на правильність вирішення спору по суті, оскільки відсутність прогулу сама по собі вже є самостійною підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.
 
Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому колегія суддів правильність розрахунку середнього заробітку не перевіряє. Зазначене стосується й моральної шкоди.
 
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 квітня 2022 року та від 24 травня 2022 року у подібних справах за № № 757/55436/18, 757/55437/18 відповідно, та не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справа № 336/5828/16, 
від 13 червня 2018 року справа № 358/1570/16-ц, від 23 січня 2019 року справа № 758/14453/15-ц, від 22 січня 2020 року справа № 523/18007/17, 
від 26 лютого 2021 року справа № 686/18381/17, постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року справа № 6-2801цс15, від 01 липня 2015 року справа № 6-703цс15, на які заявник посилався в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.
 
Посилання у касаційній скарзі на незаконність наказу НМУ 
ім. О.О. Богомольця від 14 вересня 2018 року № 488 та додатку до нього (щодо визначення місця роботи відділу кадрів) не підтверджена належними та допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів оскарження та скасування цього наказу. 
 
Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що позивач, діючи сумлінно під час виконання трудових обов`язків, не мав об`єктивних підстав ставити під сумнів виконання зазначеного наказу НМУ імені О.О. Богомольця 
від 14 вересня 2018 року № 488, яким йому було визначено місце роботи за іншою адресою, а тому не може нести негативні наслідки можливого (в майбутньому) визнання його незаконним і скасування за підсумками розгляду спору щодо визначення належного керівника медичного університету.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що зазначений наказ був поданий позивачем із порушенням строку, встановленого статтею 83 ЦПК України (не разом із позовною заявою), не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки таке було зумовлено незгодою відповідача із доводами позивача про незаконність звільнення з роботи. При цьому саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, який 
 
Інші доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність встановлення нових обставин та переоцінку доказів у справі, підлягають відхиленню, як такі, що виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскарженесудове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судоверішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Національного медичного університету 
ім. О. О. Богомольцязалишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович