УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1574/22 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В. 
Категорія 31 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

за участю секретаря судового засідання                Трикиши Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №285/1574/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В. в м. Звягель,
в с т а н о в и в :
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку від 24.05.2005 серії ЯА №400286, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір дарування від 23.07.2004 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині дарування земельної ділянки площею 0,0741 га за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що вона набула в 2019 році право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 та, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва. Стверджує, що у 2021 році в ході розгляду цивільної справи №285/4907/21 за позовом ОСОБА_2 до неї, вона дізналася про те, що ОСОБА_2 отримала відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про право власності на земельні ділянки згідно державного акту від 24.05.2005 серії ЯА №400286. Вказує, що причиною відмови став повний перетин (100%) земельних ділянок згідно даного державного акту (кадастровий номер 1811000000:00:011:0016, площа 0,0098 га та кадастровий номер 1811000000:00:011:0017, площа 0,0646 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) із земельною ділянкою з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, яка перебуває у її власності.
Зазначає, що у цивільній справі №285/4907/21 ОСОБА_2 оспорює набуття нею права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, з огляду на те, що нею набуто право власності на земельну ділянку, яка повністю перетинається з ділянками, які перебувають у приватній власності ОСОБА_2 згідно державного акту від 24.05.2005 серія ЯА №400286. Вважає, що державний акт від 24.05.2005 серія ЯА №400286 виданий на ім`я ОСОБА_2 незаконно, з тих підстав, що він виданий на підставі договору дарування від 23.07.2004 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині дарування земельної ділянки площею 0,0741 га за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що в оскаржуваному договорі дарування йде мова про передачу земельної ділянки площею 0,0741 га для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак як слідує зі експлікацій до державного акту йде мова про 2 окремі ділянки, одна з них (під №2) розташована окремо і не має розміщених на ній будівель. При цьому, вказує, що площа в оспорюваному договорі дарування земельної ділянки (0,0741 га) і державному акті (0,0744 га) не співпадає. На думку позивача, це свідчить про те, що державний акт видано на земельні ділянки, які не були відчужені згідно спірного договору та не набувались ОСОБА_2 у власність, у встановленому законом порядку. 
Стверджує, що відповідно до відповіді Новоград-Волинської міської ради від 27.02.2022 за №9/12 вбачається, що передача у власність земельних ділянок за адресою по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 органом місцевого самоврядування не здійснювалась, інші відомості згідно запиту у міської ради відсутні. Враховуючи вищевикладене, вважає, що ОСОБА_3 не могла відчужити земельну ділянку, яка їй не належить, а тому договір в частині дарування земельної ділянки площею 0,0741 га підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з наведеним просить задовольнити її позов в повному обсязі.
Рішенням Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи. Стверджує, що судом першої інстанції не надано оцінки обставинам справи, зокрема того факту, що ОСОБА_2 визнає ту обставину, що до складу земель, які належать їй згідно державного акту від 24.05.2005 серії ЯА №400286 не входить земельна ділянка з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 га, яка належить ОСОБА_1 , а повний перетин (100%) земельних ділянок згідно даного державного акту (кадастровий номер 1811000000:00:011:0016, площа 0,0098 га та кадастровий номер 1811000000:00:011:0017, площа 0,0646 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) із земельною ділянкою з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178 має інші причини. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту спірного правочину та державного акту на право власності на землю, а також впливу даних правочинів на зміст прав позивача. Враховуючи вищевикладене просить рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23.07.2004 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0741 га, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко В.П. та зареєстровано в реєстрі за №1594. За умовами договору ОСОБА_2 набула право власності на зазначене нерухоме майно.
На підставі зазначеного договору 24.05.2005 видано державний акт серії ЯА №400286 про право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки з кадастровими номерами: 1811000000:00:011:0016 та 1811000000:00:011:0017, загальною площею 0,0744 га, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2021 №269383008 ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 га. Підстава для державної реєстрації: витяг з рішення «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин», серія та номер: 652, виданий 28.02.2019, видавник: Новоград – Волинська міська рада Житомирської області.
Зі змісту відповіді Новоград – Волинської міської ради Житомирської області №09/12 від 27.02.2022 слідує, що згідно рішень міської ради земельна ділянка на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на протязі 1993 – 2022 років у власність не передавалася.
Предметом спору в даній справі є дійсність укладеного між відповідачами правочину, а саме договору дарування житлового будинку і земельної ділянки від 23.07.2004 та виданого на підставі цього правочину державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.05.2005 серія ЯА №400286.
Вирішуючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.
У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Підстави набуття права власності на земельні ділянки передбачені частиною першою статті 81 ЗК України.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набудеться на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі №520/10060/16-ц (провадження №61-5085сво18) викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-806цс16).
Таким чином, відповідно до наведених правових висновків особа, яка не є стороною договору, має право на його оспорювання лише у разі, якщо такий договір стосується прав та/або інтересів цієї особи.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач у цій справі зазначила, що відповідно до рішення №652 «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» від 28.02.2019 їй на праві власності належить земельна ділянка 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка повністю перетинається із земельними ділянками кадастровий номер 1811000000:00:011:0016 та кадастровий номер 1811000000:00:011:0017, загальною площею 0,0744 га, які на підставі державного акту, що виданий на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 23 липня 2004 року реєстр №1594 належать ОСОБА_2 . Оскільки, з відповіді Новоград-Волинської міської ради від 27.02.2022 за №9/12 слідує, що передача у власність земельних ділянок за адресою по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 органом місцевого самоврядування не здійснювалась, інші відомості згідно запиту у міської ради відсутні, остання не могла відчужити зазначену земельну ділянку, а тому договір дарування в частині земельної ділянки площею 0,0741 га підлягає визнанню недійсним.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п.3 договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 23.07.2004 земельна ділянка площею 0,0741 га, яка відчужується, належала дарувальнику ( ОСОБА_3 ) на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №169076, виданого 19 липня 2004 року на підставі договорів дарування, що посвідчені приватним нотаріусом Новоград – Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Якубовською Т.О. - 10 липня 2003 року, реєстр №1180.
Вказаний договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 23.07.2004 посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко В.П. та зареєстровано в реєстрі за №1594. 
Відтак, відповідачами дотримано вимоги закону щодо форми правочину під час укладання оспорюваного договору дарування від 23.07.2004.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 у 2019 році в порядку, визначеному ст. ст. 118, 122 Земельного Кодексу України, на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області №652 від 28.02.2019, набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1811000000:00:011:0178, площею 0,0194 та, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, у свою чергу ОСОБА_2 отримала держаний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА №400286 - 24.05.2005.
Також, потрібно враховувати, що оскаржуваний договір дарування у справі, яка переглядається, укладений між відповідачами 23 липня 2004 року. Відтак, позивач набула право власності на земельну ділянку значно пізніше дати укладання договору дарування житлового будинку і земельної ділянки від 23.07.2004 та отримання ОСОБА_2 державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА №400286 від 24.05.2005.
Зважаючи на такі обставини, оскаржуючи договір дарування від 23 липня 2004 року та державний акт серії ЯА №400286 від 24.05.2005, ОСОБА_1 мала навести такі підстави їх оскарження, які б свідчили про порушення її прав та/або інтересів у момент вчинення договору дарування земельної ділянки, 23 липня 2004 року, оскільки, як зазначалося, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставин, з яких можна було б зробити висновок про порушення її прав оспорюваним правочином та правовстановлюючим документом (державним актом). 
Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав р людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 14 березня 2023 року.

Головуючий 

Судді