Справа № 466/7678/22                        Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3335/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2023 року м.Львів                                 
Справа № 466/7678/22
   Провадження № 22ц/811/3335/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -   Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О. 
розглянув справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова, постановлену у м.Львові 16 грудня 2022 року у складі судді Білінської Г.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-
встановив:
30 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року позовну заяву передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що, звертаючись із позовною заявою до Шевченківського районного суду м. Львова, вона виходила з правил альтернативної підсудності, що надає позивачеві можливість на свій вибір обрати суд, до якого можна звернутися із цим позовом. Відповідно до ч.1 ст. 28 ЦПК України вона звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова, оскільки вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка територіально відноситься до Шевченківського району м.Львова. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого судку (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. 
Оскаржувана ухвала мотивована тим, що тлумачення ст.ст. 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст.30 цього Кодексу (ч.16 ст.28 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що адреса проживання відповідача на момент перебування в Україні: АДРЕСА_2 .
З відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 24 листопада 2022 року вбачається, що місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване в Україні за адресою: АДРЕСА_3 .
9 грудня 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м.Львова від Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (органу опіки та піклування) надійшло клопотання про залучення до участі у справі для надання висновку третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Печерської районної в м.Києві державної адміністрації (служби у справах дітей та сім`ї), виходячи із наступного. 
На виконання ухвали суду 2 грудня 2022 року працівниками Відділу «Служба у справах дітей» Шевченківського району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 з метою обстеження умов проживання дитини, однак дверей у помешкання ніхто не відчинив. В телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що працює у м. Києві і на даний час з донькою проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Крім цього, малолітня ОСОБА_3 відвідує дошкільний заклад у м.Києві.
Відповідно до аб. 3 п. 72 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 (із змінами і доповненнями) працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9.
Згідно із ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд першої інстанції виходив з того, що орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради не вправі надавати висновок щодо розв`язання спору, оскільки позивач ОСОБА_1 разом із донькою проживають за адресою: АДРЕСА_4 , що територіально відноситься до Печерського району м. Києва.
Надання висновку про розв`язання цього спору належить до повноважень органу опіки та піклування за територіальною юрисдикцією за місцем проживання дитини, а саме: органу опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації (служба у справах дітей та сім`ї).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо така належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про передачу справи із Шевченківського районного суду м.Львова до Печерського районного суду м.Києва з огляду на наступне.
Є встановленим, що позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до громадянина Республіки Польщі про позбавлення батьківських прав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Частиною 1 ст. 27 ЦПК України встановлено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 28 ЦПК України визначено підсудність справ за вибором позивача, зокрема, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, згідно з пунктами 9, 10 цієї статті позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.
Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина друга статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).
Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).
При розгляді справи за участю іноземного елемента, суду належить з`ясувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.
Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.
Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. (ч. 1 ст. 3 Закон України «Про міжнародне приватне право»).
Визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.
За змістом частини другої статті 3 ЦПК правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права.
Вищезазначені норми дозволяють дійти висновку про те, що судам загальної юрисдикції України підвідомчі справи за участю іноземних фізичних осіб, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо, зокрема, на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження.
Таким чином, з норм спеціального Закону України «Про міжнародне приватне право» вбачається те, що, зокрема, єдиним варіантом, коли позивач - громадянин України, може звернутися до українського суду з позовом до одного з батьків, який є іноземцем, може мати місце тоді, коли відповідач має на території України постійне місце проживання або місце знаходження.
Відповідно до ст. 28 Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах в правових стосунках між батьками і дітьми застосовується законодавство тієї Договірної сторони, громадянином якої є дитина.
Дитина ОСОБА_3 є громадянкою України і проживає в Україні.
З відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Львівській області від 17 листопада 2021 року вбачається, що громадянин Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у АДРЕСА_3 з 26 травня 2015 року (а.с.119). Відтак, є встановленим, що місце перебування відповідача зареєстровано в Україні. Зазначене не спростовується посвідченням від 17 лютого 2015 року (а.с.129), що на зазначену дату (17.02.2015 року) відповідач проживав у Польщі.
Зазначена справа підлягає розгляду на території України з визначенням конкретного суду, наділеного повноваженнями вирішувати даний спір.
З матеріалів справи вбачається, щопредметом позову є позбавлення батьківських прав відповідача. Нормами цивільного процесуального Кодексу України визначення підсудності даної категорії справ за вибором позивача не передбачено.
Відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав для передачі справи за територіальною підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (за місцем перебування позивача).
Відповідно до ст. 379 ЦПК України наявні підстави для скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ч.2 ст.369, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, суд,- 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2022 року скасувати і направити справу до Шевченківського районного суду  м.Львовадля продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Постанова складена і підписана 9 лютого 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк