Постанова
Іменем України 
23 березня 2023  року
м. Київ
справа № 464/28889/20
провадження № 51-2989 км 22  
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     
 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 , 
засудженого                                              ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і  його захисника ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду міста  Львова від 17 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від     27 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140070000807, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                  та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1  ст.185 КК України.  
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2022 року ОСОБА_6  засуджено за  ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин. 
Вирішено питання щодо речових доказів та  процесуальних витрат у провадженні.   
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року вирок  суду першої інстанції  залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що   ОСОБА_6 ,  07 травня 2020 року  приблизно о 13:20 год., перебуваючи на території мийки самообслуговування «ІНФОРМАЦІЯ_2», що по АДРЕСА_2, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу,  таємно викрав рюкзак ОСОБА_8 вартістю 150 грн., в якому знаходились гроші  в сумі 730 грн., дев`ять ганчірок для прибирання вартістю 84 грн., паспорт на ім`я ОСОБА_8 ,  після чого на автомобілі зник з місця події та розпорядився викраденим на власний розсуд. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
Захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
 
Стверджує, що місцевим судом  справу розглянуто однобічно і не повно, на що він скаржився в апеляційній інстанції. Натомість апеляційний суд всупереч вимог ст.404 КПК України, повторно докази не дослідив, апеляційний перегляд здійснив формально. Належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, в ухвалі не зазначив підстав, з яких  скаргу  визнано необґрунтованою, чим порушив вимоги  ст.419, 370 КПК України.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, а кримінальне провадження закрити.  
 
Зазначає, що у нього не було умислу на таємне викрадення чужого майна, вважає рюкзак  знахідкою. В решті наводить доводи, аналогічні доводам захисника.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , в судовому засіданні, вимоги касаційних скарг підтримали та просили задовольнити.     
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг сторони захисту, заперечила проти їх задоволення.  
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 цього Кодексу Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду   
Відповідно до ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6   у  вчиненні  кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, з переконанням якого погодився суд апеляційної інстанції, зроблено  із дотриманням вимог ст. 23 КПК України  на підставі з`ясованих усіх обставин провадження, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.                   
                                                                                                                                                              Відповідно до вироку, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкриміновано кримінального правопорушення доведена: даними протоколів огляду місця події та  речового доказу (диску) з яких встановлено, що місцем вчинення кримінального правопорушення є територія мийки самообслуговування «ІНФОРМАЦІЯ_2» по                             АДРЕСА_2, яка є громадським місцем з обмеженим простором; показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував, що саме він взяв рюкзак з території автомийки « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;   показаннями  потерпілого ОСОБА_9   про те,  що він залишив свій  рюкзак з грошима та іншими речами поряд з огорожею автомийки. Коли виявив зникнення рюкзака, то разом з адміністратором оглянули записи відеокамери та з`ясували, що невідомий чоловік вийшов з автомобіля марки «ВАЗ 21099» чорного кольору, дуже швидко відчинив багажник, закинув туди рюкзак і поїхав;  з  оглянутого судом першої інстанції відеозапису встановлено аналогічні обставини, які узгоджуються з показаннями потерпілого і свідків; висновком судової товарознавчої експертизи доведено вартість викрадених речей.  
Доводи  засудженого ОСОБА_6 про відсутність  умислу  на таємне викрадення чужого майна, оскільки він знайшов рюкзак і мав намір повернути його власнику, були предметом належної перевірки судів попередніх інстанцій та обґрунтовано  визнані  безпідставними.
 
Суди  вірно врахували, що на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
 
Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна (ст.185 КК України). 
 
Тобто  місцезнаходження рюкзака до його заволодіння обвинуваченим  було відомо потерпілому, а після - ні, внаслідок чого потерпілий викликав поліцію.
 
Суди встановили, що поведінка обвинуваченого беззаперечно вказує про спрямованість його умислу саме  на крадіжку рюкзака, оскільки у ОСОБА_6 була реальна можливість виявлення законного власника, натомість, він не повідомив працівників автомийки чи інших осіб, які там перебували, про  рюкзак, не з`ясував хто його залишив. Крім того, рюкзак знаходився на території мийки у місці, де його залишив потерпілий, який також продовжував перебувати на згаданій  території.  Фактично рюкзак не вибував із володіння потерпілого, який чітко знав де він знаходиться  і не побачивши його, в певний момент, одразу заявив про крадіжку. 
 
Заслуговує на увагу і той факт, що ОСОБА_6   повернув рюкзак лише на вимогу працівників поліції, через тривалий час, відтак наведені обставини, у своїй сукупності, повністю спростовують доводи засудженого про  намір розшукати власника та повернути  знайдене.   
 
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що сукупністю належних та допустимих доказів, всебічно досліджених та послідовно викладених судом першої інстанції у вироку доведено, що ОСОБА_6 мав  умисел на вчинення крадіжки, а його дії містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185   КК України. З таким  переконанням  погодився і суд апеляційної інстанції.
Посилання  сторони захисту на  порушення  апеляційним судом вимог ст.404 КПК України, через відмову у   повторному  дослідженні доказів,   не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Положеннями  ст. 404 КПК України чітко регламентовано,  що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Сам факт незгоди сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Із матеріалів провадження убачається, що в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просив повторно дослідити всі докази,  проте не наводив будь-яких  обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями. В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 і обвинувачений ОСОБА_6 підтримали подане адвокатом клопотання, однак підстав для повторного дослідження доказів теж не зазначали. З огляду на те, що сторона захисту не наводила жодних  обґрунтувань, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті 404 КПК  України, для повторного їх дослідження, апеляційним судом встановлено не було, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання.
Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України  засаді безпосередності судового розгляду.
При цьому, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив усі доводи апеляційних скарг  сторони захисту  та визнав їх необґрунтованими, навівши у своєму рішенні  мотиви на їх спростування.
Зокрема,  суд апеляційної інстанції перевірив твердження апелянтів про те, що огляд місця події здійснено без правових підстав тому, що слідчу дію  проведено  до внесення відомостей до ЄРДР,  та  не встановив  порушень.      
Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.                                                                             
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється невідкладно після огляду. 
Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. 
Суд апеляційної інстанції правильно встановив,  що підставою для проведення огляду місця події слугувала  заява  потерпілого   ОСОБА_8 до правоохоронних органів про вчинення крадіжки його рюкзака невідомими особами. З метою дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксації та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, працівниками поліції було здійснено огляд території та приміщення мийки самообслуговування  «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_2. В процесі огляду  було виявлено та оглянуто  відеозапис  з камер відеоспостереження, на якому  зафіксовано як невідома особа на чорному автомобілі викрала рюкзак потерпілого. Тобто, зазначена слідча дія була невідкладною, оскільки  здійснювалася одразу після   надходження до поліції повідомлення потерпілого про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. Вимоги  КПК України дотримані.     
Так само були предметом належної перевірки апеляційного суду  доводи сторони захисту про недопустимість як доказу диску із відеозаписом з камер відеоспостереження території автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_2», який отриманий без ухвали суду.      
Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. 
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, у тому числі, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, відомостей, висновків експертів тощо.
Отже, виходячи із законодавчих норм, сторона обвинувачення наділена правом витребування у певних осіб докази на підтвердження фактів, які стосуються даного кримінального провадження. Якщо ж особа, яка має в своєму розпорядженні зазначені докази , не згодна надати їх, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що диск із відеозаписом з камер відеоспостереження, розташованих  на території мийки самообслуговування  «ІНФОРМАЦІЯ_2», добровільно був  наданий слідчому володільцем  під час проведення огляду місця події, що підтверджується відповідними документами у матеріалах кримінального провадження, а отже у слідчого не було необхідності звертитися з клопотанням до слідчого судді для отримання цього відеозапису у порядку, передбаченому ст. 160 КПК України. У подальшому диск був оглянутий  слідчим, визнаний речовим  доказом та приєднаний до матеріалів провадження. Відтак апеляційний суд  вірно визнав неспроможними доводи  апелянтів  про те,  що цей доказ  отриманий з порушенням вимог закону.
Перевірялись під час апеляційної процедури й доводи захисту щодо вартості викраденого.
Слід зауважити, що п.6 ч.2 ст.242 КПК України (в редакції, чинній на час проведення досудового розслідування) передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків лише в тому випадку, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди.
Предметом даного кримінального правопорушення були гроші в сумі 730 грн. про що чітко зазначив потерпілий, а також рюкзак та ганчірки для прибирання, вартість яких підтверджено висновком судової товарознавчої експертизи. 
Отже, розмір матеріальних збитків було визначено у відповідності до порядку, встановленого кримінальним процесуальним законом, а сума викраденого  утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 
Так, апеляційний суд належним чином перевірив доводи апелянтів, а також зазначив в ухвалі підстави, з яких апеляційні скарги сторони захисту визнано необґрунтованими,  ухвала в повній мірі відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі звертає увагу  на однобічність та неповноту судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи, а також не погоджується із оцінкою доказів, втім,  згідно із статтею  433 КПК України,   суд  касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Натомість, зазначені обставини були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
В свою чергу, засуджений   ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо нього, однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарг  сторони захисту немає.
Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.  
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Сихівського районного суду міста  Львова від 17 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3