справа № 759/29512/21                            головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/493/2023   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства СП «Партнер» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року представник позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за надані послуги у розмірі 4 840,75 грн. - основний борг; 24,16 грн. - інфляційні втрати; 39,08 грн. - 3% річних, 1 863,40 грн. - пеню, судовий збір у розмірі 1 135,00 грн. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги у розмірі 33 590,00 грн. - основний борг; 2 508,46 грн. - інфляційні втрати; 1 007,70 грн. - 3% річних, судовий збір у розмірі 1 135,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до Рішення Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 земельна ділянка АДРЕСА_1 була відведена ПрАТ СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 24 автомобіля. 08.10.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір № 828 на експлуатацію та обслуговування, згідно якого позивач бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № НОМЕР_1 , а відповідач бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та експлуатаційні витрати. За період з 11.12.2018 року по 11.09.2019 відповідач ОСОБА_2   сплачує борг по виконавчому провадженню на підставі постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 01.10.2020 року. Але з жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 продовжила не сплачувати за послуги автостоянки, та за період з 10.10.2019 по 11.01.2020 не сплатила жодного щомісячного платежу. 31.01.2020 року за договором дарування ОСОБА_2 відчужила гаражний бокс № НОМЕР_1 ОСОБА_1 . У зв`язку з цим нарахування заборгованості ОСОБА_2 здійснюється до моменту відчуження гаражного боксу, тобто включно до січня 2020 року, а ОСОБА_1 з моменту набуття ним права власності на даний гаражний бокс з 01.02.2020 року. Відповідач ОСОБА_1 також жодного разу не сплатив за послуги автостоянки з моменту набуття права власності. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року позовні вимоги ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» заборгованість за надані послуги за період з 01.10.2019 по 31.01.2020 року в розмірі 4 840,75 грн. - основний борг; 24,16 грн. - інфляційні втрати; 39,08 грн. - 3% річних, 1 135,00 грн. - судовий збір, а всього 6038 (шість тисяч тридцять вісім) грн. 99 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» заборгованість за надані послуги з 01.02.2020 року по 31.12.2021 року в розмірі 33 590,00 грн. - основний борг; 2 508,46 грн. - інфляційні втрати; 1 007,70 грн. - 3% річних, 1 135,00 грн. - судовий збір, а всього 38 241,16 (тридцять вісім тисяч двісті сорок одну) грн. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» заборгованість за надані послуги з 01.02.2020 року по 31.12.2021 року в розмірі 33 590,00 грн. - основний борг; 2 508,46 грн. - інфляційні втрати; 1 007,70 грн. - 3% річних, 1 135,00 грн. - судовий збір, всього 38 241,16 (тридцять вісім тисяч двісті сорок одну) грн. та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що оскільки договір по зберіганню і охороні транспортного засобу власника в гаражному боксі № НОМЕР_1 , що розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 , в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору зі зберігання і охорони майна (транспортного засобу) сторони не надали, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача-2 на користь позивача суми боргу в частині щомісячних внесків за охорону автомобіля, так як таких обов`язків у відповідача-2 перед позивачем не виникло.
Окрім того, зазначав, що суду не надано доказів направлення договору відповідачу для підпису. Вважав, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що з 01.02.2020 року і до тепер автомобіль відповідача-2 не здавався під охорону позивача, оскільки відповідача-2 не пропускали на автостоянку. Звертає увагу апеляційного суду на те, що на сьогоднішній день відповідач-2 не має можливості в повній мірі здійснювати та реалізовувати своє право власності відносно вказаного вище майна через незалежні від нього обставини, а саме: не допуском охороною напівпідземного гаража автомобіля в належний відповідачу-2 гаражний бокс. Зазначає, що охорона напівпідземного гаража мотивує не допуск автомобіля в належний ОСОБА_1 гаражний бокс тим, що існує розпорядження керівництва ПрАТ СП "ПАРТНЕР" не допускати автомобіль у зв`язку із тим, що за гаражним боксом числиться якась заборгованість. Вказує, що в журналі охорони немає жодного запису про заїзд на територію автостоянки відповідача-2 і позивачем не надано жодного доказу, що відповідачу-2 надавались послуги із зберігання його автомобіля. Наголошує, що послуга охорони вважається надана з моменту прийняття транспортного засобу на зберігання, яке посвідчується відповідною відміткою в журналі обліку транспортних засобів та видачею одержувачу квитанції про прийняття транспортного засобу на зберігання.
Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не було з`ясовано чи доводилися до відома відповідача-2 накази про встановлення щомісячних внесків на відшкодування витрат по автостоянці, і чи відповідача-2 було повідомлено та ознайомлено з даними наказами, оскільки докази цього відсутні в матеріалах справи.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
24 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений засобами поштового зв`язку 21 лютого 2023 року. У вказаному відзиві приватне акціонерне товариство СП «Партнер» просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
При цьому позивач просив врахувати судову практику ПрАТ СП «Партнер» про стягнення боргу, зокрема, в таких справах: № 759/17451/16, №759/8921/17, № 759/17730/16, 759/14616/16, як докази встановлення обставин іншими судами та судовими рішеннями, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини. Також у відзиві позивач посилався на судову практику Верховного Суду, викладену в справі № 61-28302св18 щодо зміни нового власника договору дарування гаражного боксу.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на ціну позову 46 143, 55 грн. та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ СП «Партнер» у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29.07.1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» згідно інвестиційного підрядного договору № 5 від 20.03.1997 року укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА («Замовник») та ПрАТ СП «Партнер» ( Інвестор-підрядник) виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі по АДРЕСА_1 . 27.02.1998 р. Замовник (УКБ КМДА) відповідно до умов інвестиційного підрядного договору № 5 від 20.03.1997 р. передав на баланс інвестору - підряднику (позивачу) напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на дільниці АДРЕСА_1 . 
Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 року земельна ділянка відведена СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілів по АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 05.01.1998 року № 10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва», затверджений акт державної приймальної комісії від 05.01.1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісця на дільниці АДРЕСА_4 , та їх експлуатацію покладено на СП «Партнер».                                                                
З прийняттям рішення Київської міської ради від 18.03.2004 року №125/1335 про відведення позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобіля по АДРЕСА_1 та розпоряження Ленінградської районної держадміністрації від 05.01.1998 р. № 10 про затвердження Акта державної комісії від 05.01.1998 р про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісця на АДРЕСА_1 , з покладенням їх експлуатації на СП «Партнер», а також присвоєння поштової адреси напівпідземним гаражам позивача по АДРЕСА_1 , власникам транспортних засобів, які приймали участь в фінансуванні будівництва були надані документи для оформлення права власності на передане в користування гаражне приміщення у напівпідземних гаражах СП «Партнер» та укладений з ними договір на експлуатацію та обслуговування, в тому числі з ОСОБА_2 (відповідачем-1) договір № 828 від 08.10.2006 року на експлуатацію та обслуговування. 
Відповідно до п.1.1 укладеного між сторонами договору № 828 від 08.10.2006 року на експлуатацію та обслуговування СП «Партнер» бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № НОМЕР_1 та обслуговування гаражу встановленого на земельній ділянці, відведеній СП «Партнер» по АДРЕСА_1 , а автовласник, тобто відповідач-1 бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати відповідно до умов п.2.3 договору № 828 від 08.10.2006 року. 
Таким чином, кожна із сторін, уклавши вказаний вище договір, взяла на себе зобов`язання, а саме: позивач СП «Партнер» зберігати автомобіль, що належить Автовласнику в гаражі НОМЕР_1 з виконанням усіх необхідних умов передбачених в договорі, а відповідач оплатити його в порядку та на умовах визначених вказаним вище договором.
Згідно п. 2.5 договору № 828 від 08.10.2006 року, у випадку відчуження гаражу, або при передачі його в оренду, власник цього гаража ставить до відома адміністрацію підприємства, здає перепустку, а новий власник заключає договір на експлуатацію та обслуговування. 
Пунктом 2.1 вище вказаного договору, укладеного між сторонами, передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.
Згідно «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках» затверджених Постановою КМУ від 22.01.1996 року № 115, дана автостоянка поділяється: « за терміном зберігання на: довготермінову - для постійного зберігання транспортних засобів громадян. За способом зберігання на: змішану - де поряд з місцями для відкритого зберігання, а також з навісами та /або гаражами, закріпленими за автостоянками, є гаражі чи навіси, що належать власникам транспортних засобів на правах приватної власності».   Саме Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою КМУ від 22.01.1996 р. № 115, регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів, які належать фізичним особам та юридичним особам, на автостоянках, що охороняються, незалежно від форм власності. Зберігання транспортних засобів здійснюється відповідно до ст. 977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.  
Керуючись п. 8 постанови КМУ від 22 січня 1996 р. № 115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках» на території автостоянки забороняється знаходитися стороннім особам. Згідно п. 12 постанови КМУ від 22 січня 1996 р. № 115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках» володільцеві транспортного засобу, прийнятого на довготермінове зберігання, видається перепустка. 
Згідно з пунктом 2.3 договору власник зобов`язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених ПрАТ СП «Партнер» розрахунків із врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.  
 Пунктами 3.1. та 3.2 договору передбачено, що власник вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору, проте розмір внесків може змінюватись на умовах пункту 2.3 договору. 
До витрат, які здійснює ПрАТ СП "Партнер" відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі укладеного договору ПрАТ СП «Партнер» охороняє та обслуговує об`єкт нерухомості (гаражний бокс), який на праві власності належав відповідачу-1, а тепер належить відповідачу-2 і розташований на земельній ділянці, землекористувачем та балансоутримувачем якої є ПрАТ СП «Партнер». У зв`язку із чим відповідачі повинні виконувати взяті на себе зобов`язання, зокрема в частині оплати отриманих від ПрАТ СП «Партнер» послуг. У частині позовних вимог про стягнення пені з ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити, зважаючи на карантинні обмеження в частині стягнення пені у відповідний період.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині, зважаючи на таке.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. 
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).  
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_2 08 жовтня 2006 року укладено договір №828 на експлуатацію та обслуговування. Відомості щодо визнання недійсним цього договору в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до договору дарування гаражного боксу від 31 січня 2020 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 (а.с.9).
Як вже було встановлено судом, згідно п. 2.5 договору № 828 від 08.10.2006 року, у випадку відчуження гаражу, або при передачі його в оренду, власник цього гаража ставить до відома адміністрацію підприємства, здає перепустку, а новий власник заключає договір на експлуатацію та обслуговування.
Таким чином, ОСОБА_1 , отримавши в дарунок гаражний бокс № НОМЕР_1 , повинен був заключити договір на експлуатацію та обслуговування з ПрАТ СП «Партнер».
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач листом (вих. № 172 від 07 липня 2020 року) повідомляв ОСОБА_1 про необхідність з`явитися до адміністрації  обслуговуючого підприємства «ПрАТ «Партнер» для укладення договору зберігання та надання послуг для оформлення перепустки (а.с.43).
У відповідь на вказаний лист ОСОБА_1 було надіслано відповідь на адресу позивача, в якій він просив направити йому для вивчення проект договору (а.с.45).
«ПрАТ «Партнер» було надіслано на поштову адресу ОСОБА_1 проєкт договору згідно супровідного листа від 20 серпня 2020 року (вих. №197). Окрім того, у вказаному листі викладене прохання до ОСОБА_1 з`явитися до адміністрації «ПрАТ «Партнер» для укладення договору про надання послуг та оформлення перепустки (а.с.46).
Отже, ОСОБА_1 , був обізнаний про наявність укладеного між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_2 08 жовтня 2006 року договору №828 на експлуатацію та обслуговування, та про свій обов`язок заключення, як новим власником договору на експлуатацію та обслуговування гаражу, утім вказаний обов`язок ним не було виконано.
Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги, що відсутність договору на надання послуг по зберіганню і охороні транспортних засобів в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній позивачу на праві довгострокової оренди, сама по собі не може бути підставою для звільнення власника гаражу від оплати послуг позивача щодо утримання такого майна. 
Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 2.3 договору власник зобов`язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених ПрАТ СП «Партнер» розрахунків із врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.  
Доводи апеляційної скарги щодо не доведення позивачем фактичного надання ОСОБА_1 послуги із зберігання його автомобіля не спростовує обов`язок власника сплачувати експлуатаційні витрати на утримання його власності.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав з Товариством будь-яких договорів, а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП "Партнер" як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у справі № 759/9660/16-ц від 30 травня 2019 року (провадження № 61-28302св18).
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1   на користь приватного акціонерного товариства СП «Партнер» заборгованості за надані послуги з 01.02.2020 року по 31.12.2021 року в розмірі 33 590,00 грн. - основний борг; 2 508,46 грн. - інфляційні втрати; 1 007,70 грн. - 3% річних, 1 135,00 грн. - судовий збір, всього 38 241,16 (тридцять вісім тисяч двісті сорок одну) грн., оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту ненадання позивачем послуг щодо обслуговування гаражу та його використання, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , суду надано не було.
Ухвалюючи судове рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив в оскаржуваній частині законне та обґрунтоване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» заборгованість за надані послуги з 01.02.2020 по 31.12.2021 в розмірі 33 590,00 грн. - основний борг; 2 508,46 грн. - інфляційні втрати; 1 007,70 грн. - 3% річних, 1 135,00 грн. - судовий збір, всього 38 241,16 (тридцять вісім тисяч двісті сорок одну) грн.
 
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року - залишити без змін.
Дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року - відновити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                            Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                         О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                     Г.І. Мостова