Ухвала
Іменем України 
 
02 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 707/1106/21
провадження № 51 - 631 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2023 року стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                  ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 на відшкодування матеріальної шкоди: 4 241,83 грн. - витрати на лікування, 2 500 грн. - витрати на евакуатор,        54 632 грн. - матеріальна шкода за пошкодження автомобіля, стягнуто на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., а також стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 15 000грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
Зазначеним вироком ОСОБА_4 було визнано винуватими у тому, що він 26 грудня 2020 року о 22:20, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 217030, д.н.з.  НОМЕР_1 , та, рухаючись по проїзній частині вул. Чигиринський Шлях в                       с. Червона Слобода Черкаського району Черкаської області зі сторони м. Черкаси у напрямку с. Леськи Черкаського району, на перехресті з вул. Гагаріна проявив неуважність та порушив вимоги пунктів 2.3.б, 12.4, 14.6.а, п.14.6.в Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).
Внаслідок чого ОСОБА_4 , рухаючись на вказаному автомобілі зі швидкістю близько 113-120 км/год, яка перевищує дозволену в населеному пункті швидкість руху в              50 км/год, грубо порушуючи вказані правила безпеки дорожнього руху, будучи заздалегідь об`єктивно поінформованим про наближення до нерегульованого перехрестя, що розташоване по вул. Чигиринський Шлях на перехресті з вул. Гагаріна, поблизу будинку № 1/28 по вул. Гагаріна проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому в момент, коли на вказаному перехресті попереду нього змінив напрямок свого руху та виїхав на зустрічну смугу руху автомобіль ЗАЗ Daewoo Т13110, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , вчасно не застосував заходів для зменшення швидкості руху свого автомобіля та не зупинився, а змінив напрямок свого руху, виїхав на зустрічну смугу руху та на перехресті з вул. Гагаріна здійснив зіткнення із вказаним автомобілем.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень; пасажир автомобіля ЗАЗ Daewoo Т13110 потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя. Спричинення потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 тілесних ушкоджень знаходиться у причинному зв`язку з порушенням водієм автомобіля ВАЗ 217030, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 вимог пунктів 12.4, 14.6.а, 14.6.в ПДР.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого  ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 рокустосовно нього - без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_4 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Також засуджений    ОСОБА_4  зазначає, що він вибачився перед потерпілими, повністю відшкодував матеріальні збитки потерпілому ОСОБА_6 , раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , 2016 року народження, за місцем роботи характеризується позитивно, трудовий колектив ТОВ «Зерноекспорт 1» звернувся з клопотанням, в якому просив суд призначити ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що суд, призначаючи йому покарання, дійшов невірного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України. При цьому засуджений порушує питання про зміну судових рішень в частині призначення покарання, а саме застосування ст. 75 КК України та призначення йому покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі.
 
Мотиви суду
Перевіривши дотримання засудженим порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є  необґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання  ОСОБА_4  врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченого, який є неодруженим, працюючим в ТОВ «Зерноекспорт 1» вантажником, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, раніше несудимий, має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_7 , 2016 року народження.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнав добровільне часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_6 .
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.
З приводу вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння суд констатував, що у обвинувальному акті не зазначено дану обставину, як обтяжуючу. У матеріалах справи відсутні медичні документи, складені у встановленому законом порядку уповноваженим медичним закладом, які б підтверджували стан алкогольного (наркотичного) сп`яніння ОСОБА_4 на момент ДТП. 
Також суд врахував досудову доповідь органу пробації, згідно висновку якої орган пробації вважав, що ризик вчинення повторного правопорушення ОСОБА_4 є середнім, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним кримінальним покаранням для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень є покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у межах санкції ч. 2 ст.286 КК України. На висновок суду щодо необхідності застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами вплинула і та обставина, що ОСОБА_4 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху на момент ДТП, значно (більше ніж удвічі) перевищив дозволену в населеному пункті швидкість руху в 50 км/год., що призвело до ДТП та завдання тілесних ушкоджень двом потерпілим, а саме ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також ОСОБА_4 не було здійснено обов`язкове страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу у встановленому законом порядку.
Враховуючи в сукупності всі обставини справи, тяжкість злочину, особу винного, позицію сторони захисту щодо невизнання обвинуваченим своєї вини та необхідності ухвалення виправдувального вироку, суд погодився із позицією прокурора та потерпілої ОСОБА_8 щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі та не вбачав підстав для застосування положень ст.75 КК України.
Таким чином, призначаючи засудженому  ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4  без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення. 
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені обвинуваченим ОСОБА_4  в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції належним чином не перевірені та не враховані дані, що його характеризують, тому вирок підлягає зміні шляхом пом`якшення призначеного покарання, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання належно виконав вимоги закону.
Щодо виду та розміру призначеного судом покарання  ОСОБА_4 за вчинений злочин, колегія суддів апеляційного суду визнала його таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України та не суперечить приписам ст. 50 КК України.
У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що:
- судом першої інстанції призначено покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції, передбаченій відповідним законом України про кримінальну відповідальність;
- доводи обвинуваченого про необхідність врахування при призначенні йому покарання порушення ПДР потерпілим  ОСОБА_5  є безпідставними, адже у цьому кримінальному провадженні встановлено, що останній за ч. 2         ст. 286 КК України був виправдний за обставинами цього ДТП у зв`язку з недоведеністю в діянні складу цього кримінального правопорушення;
- наявність у обвинуваченого малолітньої дитини на утриманні, часткове            відшкодування шкоди, відсутність судимості, позитивна характеристика з місця роботи, висновок органу пробації були враховані судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та не свідчать про необхідність прийняття рішення про пом`якшення призначеного покарання.
При призначенні покарання, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, зважаючи, що внаслідок свідомого, грубого порушення ПДР спричинено двом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень та тяжких тілесних ушкоджень, апеляційний суд не дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання, тому не прийняв рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду, обґрунтованим у вироку, про призначення  ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_4 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та наявності таких підстав, які б надавали можливість застосування положень ст. 75 КК України. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня   2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2023 рок слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовитиу відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2023 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                               ОСОБА_3