ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року 
м. Київ

справа №580/3872/20
адміністративне провадження № К/9901/31108/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Усенко Є.А.,
суддів: Блажівської Н.Є.,  Гімона М.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 (суддя Валюх В.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021 (головуючий суддя Довга О.І., судді Бруновська Н.В., Запотічний І.І.),
У С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Волинської митниці Держмитслужби (далі - Митниця, відповідач), у якому просив: 
визнати протиправною бездіяльність Митниці щодо ненадання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо транспортного засобу «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації - Республіка Грузія) від ОСОБА_2 іншій особі-нерезиденту - ОСОБА_1 ;
зобов`язати Митницю надати дозвіл на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо транспортного засобу «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія) від ОСОБА_2 іншій особі-нерезиденту ОСОБА_1 (номер паспорта НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , громадянство - Республіка Білорусь) в порядку частин першої, другої статті 380 Митного кодексу України.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що 14.08.2020, в порядку статті 109 Митного кодексу України (далі - МК), до Волинської митниці Держмитслужби (далі також Митниця) ним подана заява про прийняття на себе зобов`язань особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення щодо транспортного засобу (далі - ТЗ) особистого користування  автомобіля «Acura RDX», ввезеного на митну територію України уповноваженою згідно з дорученням особою - його батьком ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), який також звернувся до Митниці із заявою про передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення власнику цього автомобіля - громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
Позивач стверджував, що листом від 04.09.2020 відповідач протиправно відмовив у передачі йому зобов`язань особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення щодо ТЗ особистого користування «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), від ОСОБА_2 . 
Позивач вказував, що ним та ОСОБА_2 було виконано умови статті 109 МК, а саме: подано відповідні заяви; він як особа, яка приймає на себе зобов`язання за  митним режимом тимчасового ввезення, відповідає вимогам МК, відтак, Митниця не мала законних підстав для не надання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення.
На переконання ОСОБА_1 , підстава, з якої Митниця відмовила в задоволенні його заяви та заяви ОСОБА_2 (Митниця обґрунтувала відмову посиланням на те, що згідно із частиною п`ятою статті 380 МК тимчасово ввезені ТЗ особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які їх ввезли в Україну, для їхніх особистих потреб), є недоречною, оскільки ним якраз і було ініційовано питання про передачу прав і обов`язків громадянина, який ввіз відповідний ТЗ в Україну, що передбачено статтею 8 Конвенції про тимчасове ввезення та статтею 109 МК (спеціальна норма), а не про використання ТЗ без такої передачі, чого власне і стосується норма  частини п`ятої статті 380 МК.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо тимчасово ввезених ТЗ особистого користування не може бути надано з огляду на те, що такі ТЗ можуть використовуватись виключно громадянами, які ввезли їх в Україну, і лише ці громадяни користуються пільгами щодо сплати митних платежів. Встановивши, що автомобіль  «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) був ввезений на митну територію України як ТЗ особистого користування  не позивачем, а   ОСОБА_2 , та застосувавши норми абзаців першого, третього частини п`ятої статті 380, пункту 3 частини першої статті 292 МК, суди виснували, що позивачу не міг бути наданий дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо вказаного вище автомобіля. 
Ще однією підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції визнав ту обставину, що на час розгляду справи режим тимчасового ввезення, щодо якого виник спір у цій справі, в розумінні статі 112 МК завершився у зв`язку із вивезенням 18.12.2020  автомобіля «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з митної території України. Суд зазначив, що на час розгляду справи вказаний ТЗ з 18.12.2020 (після його повторного ввезення на митну територію України) перебуває у митному режимі тимчасового ввезення (до 1 року), відповідальним за який є  позивач.
Позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування  касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що частина п`ята статті 380 МК суперечить нормам міжнародного права, зокрема, пункту (b) статті 7 Додатка С Конвенції про тимчасове ввезення, згідно з яким громадянин-нерезидент вільний передавати право користування тимчасово ввезеним транспортним засобом особистого користування іншому громадянину-нерезиденту. Позивач доводить, що суди попередніх інстанцій помилково застосували у спірних правовідносинах норму частини п`ятої статті 380 МК, оскільки ця норма накладає обмеження на право користування ТЗ в рамках режиму тимчасового ввезення, а не на право передачі використання самого режиму тимчасового ввезення іншій особі та прийняття зобов`язань за таким митним режимом відповідною  особою.
Позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статті 109 МК в контексті правомірності обмеження їх дії нормами статті 380 МК всупереч пункту  (b) статті 7 Додатка С Конвенції про тимчасове ввезення.
Відповідно до доводів, викладених у касаційній скарзі, Верховний Суд ухвалою від 07.10.2021 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
У відзиві на касаційну скаргу Митниця просить залишити скаргу без задоволення як необґрунтовану та безпідставну, а ухвалені у справі судові рішення - без змін.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, заперечення відповідача щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 26.08.2020 (вхідний № 17047-7.3-08-01-45) на адресу Митниці надійшла заява ОСОБА_2 від 14.08.2020, у якій він просив надати дозвіл на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо автомобіля «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія) від ОСОБА_2 іншій особі-нерезиденту ОСОБА_1 (номер паспорта НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , громадянство - Республіка Білорусь) відповідно до частин першої та другої статті 380 МК.
Цього ж дня за вхідним № 17049-7.3-08-01-45 на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_1 , у якій він просив надати дозвіл на прийняття на себе зобов`язань ОСОБА_2 , відповідального за дотримання митного режиму тимчасового ввезення ТЗ особистого користування - автомобіля «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія) в порядку, встановленому  частинами першою та другої статті 380 МК.
Листом від 04.09.2020 № 7827-7.3-18 відповідач повідомив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , що згідно з наявною в базах даних інформацією ТЗ особистого користування - автомобіль «Acura RDX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації Грузія, кузов № НОМЕР_5 , ввезено на митну територію України 12.01.2020 через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Доманове - Мокрани» Волинської митниці Держмитслужби в режимі тимчасового ввезення до 1 року громадянином ОСОБА_2 (паспорт Республіки Білорусь НОМЕР_6 ). За змістом вказаного листа відповідач фактично відмовив у наданні дозволу на передачу позивачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо вказаного автомобіля, покликаючись на положення частини п`ятої статті 380 МК.
18.12.2020  автомобіль «Acura RDX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був вивезений з митної території України (водій ОСОБА_1 ) та того ж дня ввезений на митну територію України під керуванням ОСОБА_1 в режимі тимчасового ввезення до 1 року, що підтверджується витягом з центральної бази даних Держмитслужби.
Відповідно до частини першої статті 103 МК тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.
Згідно зі статтею 109 МК за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, митний орган надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа: 1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та 2) приймає на себе зобов`язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.
Проаналізувавши вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що зобов`язана за митним режимом тимчасового ввезення особа має право передати взяті на себе обов`язки за таким митним режимом іншій особі, яка відповідає вимогам, встановленим нормами МК. У разі відмови їй в реалізації цього права, ця особа може звернутися за захистом свого права до суду.
Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач не був відповідальною особою за митним режимом тимчасового ввезення (митного оформлення) автомобіля «Acura RDX» (реєстраційний номер НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія). Відтак, відмова Митниці у переведенні на нього обов`язків за цим митним режимом не порушує його прав, навіть якщо він звертався із заявою до Митниці про прийняття на себе зобов`язань особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, є правильним безвідносно до визнаних судами для цього підстав.
Водночас, Суд, враховуючи підставу, з якої було відкрито касаційне провадження у цій справі, висловлює позицію щодо застосування норм статей 109, частин другої, п`ятої статті 380 МК у правовідносинах, які виникли у зв`язку із зверненням особи-нерезидента, яка ввезла на митну територію України ТЗ у митному режимі тимчасового ввезення в цілях власного використання, із заявою про передачу права використання цього митного режиму іншій особі-нерезиденту.
Як уже зазначено, стаття 109 МК встановлює можливість передачі зобов`язань за митним режимом тимчасового ввезення за заявою особи, відповідальної за дотримання цього митного режиму, до особи, яка відповідає вимогам, встановленим МК.
Відповідно до частин другої та п`ятої статті 380 МК транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.
Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Норми частин другої та п`ятої статті 380 МК є спеціальними нормами, якими встановлені особливості тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу громадянином-нерезидентом. Серед таких особливостей - ввезення транспортного засобу нерезидентом в такому митному режимі тільки для власного використання.
Статтею 103 МК чітко встановлено, що складовою митого режиму тимчасового ввезення товару є визначення цілі, з якою товар ввезено на митну територію України. Недотримання цієї цілі може бути підставою для притягнення особи до відповідальності відповідно до статті 485 МК.
Особа-нерезидент під час тимчасового ввезення автомобіля на митну територію України відповідно до умов цього митного режиму зобов`язується використовувати автомобіль в особистих цілях, а  також вивезти автомобіль у строк до 1 року. Саме за таких умов особа-нерезидент звільняється від необхідності декларування автомобіля, від сплати митних платежів та надання гарантій, передбачених розділом ХХ «Гарантії забезпечення виконання зобов`язань перед митними органами» МК.
У разі передачі зобов`язань за митним режимом тимчасового ввезення іншій особі ця особа зобов`язується і вивезти автомобіль за межі митної території України в установлений законом строк, що можливо  тільки з передачею автомобіля цій особі в управління, користування, тоді як таке суперечить нормі частини другої статті 380 МК.
У касаційній скарзі позивач наводить довід, що норма частини другої статті 380 МК не підлягає застосуванню як така, що суперечить нормі статті 7 Додатка С Конвенції про тимчасове ввезення (дата підписання - 26.06.1990, дата приєднання України - 24.03.2004, дата набуття чинності для України - 22.09.2004).
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 8 Конвенції про тимчасове ввезення кожна з  Договірних  Сторін  може на запит дозволити передачу права на тимчасове ввезення будь-якій іншій особі, якщо остання: a) відповідає умовам, визначеним у цій Конвенції, та b) бере на  себе  обов`язки  першого  користувача  правом  на тимчасове ввезення.
Згідно з пунктом b) статті 7 Додатка С Конвенції про тимчасове ввезення транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.
Встановлюючи, що право користування режимом тимчасового ввезення може бути передано будь-якій особі, вищенаведені норми Конвенції одночасно встановлюють, що Договірна сторона може запровадити таку передачу на певних умовах.
Нормі статті 8 Конвенції про тимчасове ввезення кореспондує запровадження нормою абзацу другого частини п`ятої статті 380 МК умов для передачі транспортних засобів за кодом УКТ ЗЕД 8903 (яхти та iншi плавучi засоби для дозвiлля або спорту; гребнi човни та каное) митному режиму, який дозволяє передачу транспортного засобу іншій особі в користування.
Для інших транспортних засобів такий режим нормами МК не встановлений.
Враховуючи наведене, норми частин другої та п`ятої статті 380 МК не суперечать нормам статті 8 Конвенції про тимчасове ввезення та пункту b) статті 7 Додатка С Конвенції.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 351 КАС суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Беручи до уваги наведене, мотивувальні частини рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції підлягають зміні в частині підстав для відмови у задоволенні позову.
Керуючись статтями 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальні частини рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021 щодо підстав відмови в задоволенні позову, виклавши підставу відмови  в задоволенні позову  відповідно до цієї постанови.
В іншій частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 та постанову  Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Є.А. Усенко Н.Є. Блажівська   М.М. Гімон