КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
13 березня2023 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 752/25520/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2212/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О.І., у справі за позовом керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської міської ради Київської області та Бучанської міської об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області звернувся в інтересах держави в особі Бучанської міської ради Київської області та Бучанської міської об`єднаної територіальної громади до суду із позовом на обґрунтування якого зазначив, що відповідач отримав дозвіл на будівництва цеху у селі Луб`янка Бородянського району Київської області, а згодом декларацію про готовність такого об`єкта. 
Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» відповідач, як особа, яка здійснила забудову на земельній ділянці у відповідному населеному пункті був зобов`язаний взяти участь у створені і розвитку інфраструктури цього населеного пункту шляхом перерахування замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Попри те, відповідач не звернувся із наміром укласти такий договір, а відтак і пайовий внесок на розвиток інфраструктури цього населеного пункту не надійшов, чим порушено норми вищевказаного Закону та завдано збитки у вигляді упущеної вигоди. 
У зв`язку із наведеним просив позов задовольнити, стягнути з відповідача збитки (упущену вигоду) у розмірі 11400,00 грн. та вирішити питання судових витрат (т. 1 а.с. 1-11 т. 2 а.с. 08-09).
Відповідачем подано відзив, на обґрунтування якого відповідач зазначив, що у прокуратури відсутні законні підстави для представництва інтересів держави, адже Бучанська міська рада має підстави і можливість самостійно захистити свої права шляхом подання до відповідача позову про стягнення коштів. У позовній заяві прокурор посилається на норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо питання пайової участі, які втратили чинність ще 01 січня 2020 року. Для відшкодування збитків у цій справі відсутні усі необхідні елементи складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, причинний зв`язок між нею та наслідками, а також вина, які у цій справі відсутні, а відтак і немає цивільно-правової відповідальності. Крім того, внаслідок військових дій майно відповідача повністю знищене. Врахувавши вищенаведене, відповідач просив у позові відмовити (т. 1 а.с. 132-136, 240-244).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позов керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської міської ради Київської області та Бучанської міської об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Бучанської міської ради Київської області збитки у розмірі 11 400,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у сумі 1 921,00 грн. (т. 2 а.с. 63-67). 
Не погодившись з рішенням районного суду, 05 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корзаченко В.М. направив безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 72-85).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Так, прокурор не мав правових підстав звертатись до суду із вказаним позовом з огляду на положення ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 за якими, прокуратура здійснює представництво інтересів держави у виключних випадках, а звернення, в інтересах Бучанської міської ради і територіальної громади, з позовом про стягнення збитків є безпідставним. Посилався на те, що участь прокурора у справі створює нерівність сторін у справі з огляду  на рішення Європейського суду у справі «Мартіні проти Франції» від 12 квітня 2006 року, «Менчинська проти Росії» та «Кресс проти Франції» від 07 червня 2001 року. Бучанська міська ради і територіальна громада мають підстави і можливість самостійно звернутись до суду, а районний суд не врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17.
Ухваливши рішення про стягнення грошей, суд першої інстанції не врахував, що з 01 січня 2020 року ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначала питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, було виключено. Відповідні порядок та зміни до нього були затверджені 26 травня 2016 року, у той час як Лубянська сільська територіальна громада Бородянського району приєдналась до Бучанської міської об`єднаної територіальної громади 20 вересня 2018 року. Звертав увагу на відсутність складових цивільного правопорушення, а відтак й відсутність обов`язку відповідача сплатити пайову участь, а суд не врахував, що внаслідок військових дій майно відповідача було знищене.
31 січня 2023 року, тобто у строк визначений апеляційним судом для подачі відзиву, керівник Бучанської окружної прокуратури - Р.Кравченко по пошті надіслав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 99-117).
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судом встановлено,що відповідно до рішення ХХVІІ сесії VII скликання Луб`янської сільської ради Бородянського району Київської області від 20 вересня 2018 року, Луб`янська сільська територіальна громада села Луб`янка Бородянського району Київської області добровільно приєдналась до Бучанської міської об`єднаної територіальної громади Київської області (т. 1 а.с. 43).
ОСОБА_1 (замовник) повідомив Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків належить до об`єктів з незначними наслідками, а саме - будівництва цеху м`ясних напівфабрикатів, побутові і господарські приміщення (та холодильник) за адресою - АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 49-50).
Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 02 травня 2018 року зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № КС 141181220840. Інформація про об`єкт - будівництво цеху м`ясних напівфабрикаті, побутові і господарські приміщення (та холодильник), що за адресою - АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 45-48).
 Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02 травня 2018 року № КС 141181220840 кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією 114 тисяч гривень (п. 20 декларації).
Відповідач ОСОБА_1 , як замовник будівельних робіт, був повідомлений Луб`янською сільською радою про необхідність укладення проте не уклав договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту села Луб`янка, коштів на рахунки для зарахування пайової участі у розвитку населеного пункту від замовника не надходило, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи (т. 1 а.с. 53, 56).
Згідно до Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішенням Бучацької міської ради 29 березня 2012 року № 609-23-VI, із наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), встановлено порядок та умови участі замовників у розвитку населеного пункту, визначення розміру пайової участі замовників, договір про пайову участь (т. 1 а.с. 29-35).
За пунктом 4.2 Порядку пайова участь у розвитку інфраструктури становить 10 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд (т. 1 а.с. 32).
За положеннями п.п. 6.4-6.7 розділу 6 Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішенням Бучацької міської ради 29 березня 2012 року № 609-23-VI (із наступними змінами та доповненнями), замовник може заявити про розстрочення платежу щодо сплати пайової участі, а заява про розстрочення такого платежу підлягає розгляду на сесії Бучанської міської ради (т. 1 а.с. 29-35).
Позивачем визначений розмір упущеної вигоди у сумі 11400,00 грн., що підтверджено розрахунком величини пайової участі на розвиток інфраструктури міста Буча (т. 1 а.с. 52).
 
Щодо представництва прокурором інтересів інтересах держави в особі Бучанської міської ради Київської області та Бучанської міської об`єднаної територіальної громади.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).
У позовній заяві прокурор зазначав, що Бучанська міська рада неналежно здійснює захист інтересів вищевказаної територіальної громади, оскільки після фактичного повідомлення прокурора про виявлені порушення законодавства, у т.ч. порушення кримінальної справи, Бучанська міська рада не звернулася до суду з позовом в інтересах держави, що призвело до незаконного ухилення ОСОБА_1 як замовника будівництва нежитлового об`єкта нерухомого майна від дотримання законодавства щодо сплати внеску на пайову участь у розвитку інфраструктури.
22 серпня 2019 року листом № 38-69-4522вих.19 на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор Фастівської місцевої прокуратури Київської області повідомив Бучанську міську раду про необхідність звернення до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , проте отримав відповідь від 16 вересня 2019 року в якому заступник міського голови Бучанської міської ради повідомив, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем не має такої змоги та просить прокуратуру звернутись до суду із вказаним позовом (т. 1 а.с. 51,53, 56-62).
Таким чином,  Бучанська міська рада отримала вказане повідомлення прокурора, проте у процесі розгляду справи не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної земельної ділянки, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури.
Враховуючи вищенаведене, прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Бучанську міську раду про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що діями відповідача щодо невиконання вимог законодавства щодо укладення договору та сплату пайового внеску, було порушено інтереси територіальної громади та необхідно їх захистити, проте, Бучанська міська рада в розумні строки заходів щодо звернення до суду із відповідним позовом не вживала.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 759/12225/18 (провадження № 61-514св21).
Таким чином, колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги з посиланням на зазначені апелянтом правові позиції, що прокуратура не обґрунтувала наявності підстав для представництва Бучанської міської ради та територіальної громади та не дотрималась порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки попередньо, до звернення до суду, прокуратура повідомила Бучанську міську раду про подання даного позову враховуючи тривалу бездіяльність (із вересня до грудня 2019 року) вищевказаної міської ради. 
 
Щодо вимог про стягнення збитків (упущеної вигоди).
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто подання повідомлення ОСОБА_1 про початок будівельних робіт від 03 березня 2018 року і декларації про готовність до експлуатації об`єкта нерухомого майна від 02 травня 2018 року) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
За змістом положень частини першої статті 40 Закону № 3038-VI, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.
29 березня 2012 року рішенням Бучацької міської ради № 609-23-VI, із наступними змінами та доповненнями, був затверджений Порядок сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого встановлено порядок та умови участі замовників у розвитку населеного пункту, визначення розміру пайової участі замовників, договір про пайову участь (т. 1 а.с. 29-35).
Законом № 3038-VI та вищевказаним Порядком встановлено, що саме на замовника покладено обов`язок укладення договору про пайову участь та сплати відповідних коштів.
Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону № 3038-VI).
За   змістом   статей   2,   10  Закону   №  3038-VI,  статей  4, 9  Закону  № 687-XIV під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є замовником будівельних робіт на об`єкті будівництва, що за класом наслідків належить до об`єктів з незначними наслідками, а саме - будівництва цеху м`ясних напівфабрикатів, побутові і господарські приміщення (та холодильник) за адресою - АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 49-50).
Отже, будівництво здійснене відповідачем, охоплюється законодавчим визначенням забудови, а виходячи із наведених положень законодавства, відповідач є замовником. 
Обов`язок звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту Законом покладено саме на замовника такого будівництва. Тобто, замовник будівництва має звернутись до відповідного органу місцевого самоврядування щодо укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію з тим, щоб уповноваженим органом було підготовлено необхідний розрахунок величини пайової участі та проект договору про пайову участь, який замовник після ознайомлення має підписати з дотриманням вимоги щодо строку - до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. З огляду на викладене, зобов`язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту на відповідача покладено актом цивільного законодавства, незалежно від наявності чи відсутності договору між сторонами у справі щодо пайової участі у розвитку інфраструктури чи його належного повідомлення.
Згідно зі статтею 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.
Відповідач ОСОБА_1 порушив свої обов`язки щодо укладення з міською радою договору про його пайову участь та сплати коштів, не уклав договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Буча, що свідчить про його бездіяльність у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо такого звернення та укладення договору.
Таким чином, неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, який кореспондується зі зверненням відповідача до позивача із заявою про укладення такого договору, є протиправною формою поведінки, внаслідок якої Бучанська міськрада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням упущеної вигоди. При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача.
Отже, з відповідача ОСОБА_1 на користь Бучанської міської ради підлягають стягненню збитки у розмірі 11 400,00 грн., завдані невиконанням зобов`язання щодо сплати пайової участі, що становить 10 % вартості будівництва, визначеної належною оцінкою об`єкта.
Посилання апелянта на те, що 17 жовтня 2019 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року    № 132-IX, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено із 01 січня 2020 року, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, зазначені норми ст. 40 Закону №  3038-VI були чинними, а відтак спірні правовідносини регулюються положення цього закону, під час дії якого вони настали або мали місце.
Аналогічні висновки викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 №1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/201.
Посилання апелянта що у 2022 році, внаслідок військових дій будівля відповідача за адресою:  АДРЕСА_1 , була частково знищена, не звільняє відповідача від виконання обов`язку, передбаченого законодавством щодо укладення договору і сплати пайового внеску на розвиток інфраструктури населеного пункту, який мав бути виконаний відповідачем у березні - травні 2018 року (т. 1 а.с. 244).
При цьому, відповідач ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявляти про розстрочення платежу із доведенням наявності зазначених відповідачем обставин поважних причин. 
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Щодо судових витрат.
 
Відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується наданими до суду доказами, а тому, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, у т.ч. за подання апеляційної скарги (т. 2 а.с. 81).
Проте цих вимог законодавства і обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про стягнення 1921 грн. судового збору із відповідача за розгляд справи районним судом. Тому в цій частині оскаржуване судове рішення районного суду підлягає скасуванню.   
При цьому Київській обласній прокуратурі слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1921 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, сплата якого підтверджується квитанцією (т. 1 а.с. 13).
На підставі ст. 141 ЦПК України інші, понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.
З огляду на положення пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пп. «а»-«г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
    
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судового збору у сумі 1921,00 грн.
В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.
Компенсувати за рахунок держави на користь Київської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ - 02909996) - 1 921,00 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

 В.М. Ратнікова