ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" січня 2023 р.           Справа№ 910/2653/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Чорногуза М.Г. 
 
секретар судового засідання Мельничук О.С., 
представники сторін:
від прокуратури - Винник О.О.,
від позивача - Дем`яненко С.О.,
від відповідача - Андрусенко О.В.,
розглядає апеляційну скаргу 
Першого заступника керівника Київської міської прокуратури 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 
про відмову у забезпеченні позову
у справі № 910/2653/21 (суддя Картавцева Ю.В.)
За позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави 
в особі Київської міської ради 
до    Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд"        
про    розірвання договору, припинення права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки, -          

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" про розірвання договору, припинення права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки.
В обґрунтування позову прокурор вказує, що ТОВ "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд" використовує земельну ділянку площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005), яка розташована по вул. Воскресенській, 2-А у Дніпровському районі м. Києва не за цільовим призначенням.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2022 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19.10.2022 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аполо Інтернешнл Трейд ЛТД" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2022 року у справі № 910/2653/21; задоволено частково касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2022 року і рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 року у справі № 910/2653/21 та справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
08.11.2022 року справа № 910/2653/22 надійшла до Господарського суду міста Києва.
23.11.2022 року Перший заступника керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про вжиття заходів забезпечення позову.
Вказана заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідно до вимог ст.ст. 3, 19, 65, 66 Земельного кодексу України, п. 1.2 договору на право тимчасового довгострокового користування землею, ТОВ "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" надано право використовувати спірну земельну ділянку лише для обслуговування та експлуатації виробничої бази, що відповідно до ст. 66 Земельного кодексу України відноситься за цільовим призначенням до категорії земель промисловості.
Однак, як зазначає прокурор, всупереч вимогам законодавства та умовам договору відповідач використовує спірну земельну ділянку промисловості не за цільовим призначенням, а для будівництва житлового комплексу. Наразі ТОВ "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" продовжує вчиняти активні дії щодо забудови спірної земельної ділянки з метою унеможливлення або утруднення виконання рішення в даній справі у разі задоволення позовних вимог, що свідчить про очевидну недобросовісність відповідача.
Враховуючи викладене, прокурор просив суд першої інстанції до набрання рішенням у справі № 910/2653/21 законної сили вжити наступні заходи забезпечення позову:
- заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на спірній земельній ділянці площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005) на вул. Воскресенська, буд. 2-а у Дніпровському районі міста Києва, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт з будівництва житлового комплексу на вказаній земельній ділянці, а також заборонити здійснювати будь-які дії з нею;
- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:66:134:0005 на вул. Воскресенська, буд 2-а у Дніпровському районі міста Києва;
- накласти арешт на земельну ділянку площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005) на вул. Воскресенська, буд. 2-а у Дніпровському районі міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2022  року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено повністю.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що запропоновані заходи забезпечення позову щодо заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на будівництво житлового комплексу, за наявності у відповідача чинних дозвільних документів на виконання будівельних робіт, не відповідають критеріям розумності, обґрунтованості та адекватності відносно предмета спору у даній справі (розірвання договору, припинення права тимчасового користування та зобов`язання повернути земельну ділянку). Місцевий господарський суд також зазначив, що заявником не надано доказів на підтвердження обставин здійснення (наміру здійснення) відповідачем чи іншими особами будь-яких дій щодо земельної ділянки, які б безпосередньо унеможливили поновлення прав та інтересів територіальної громади на спірну земельну ділянку у спосіб, визначений прокуратурою при звернені до суду з даним позовом. Щодо вимоги про заборону вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, суд першої інстанції зазначив, що розміщене на спірній земельній ділянці нерухоме майно не є предметом розгляду даної справи. 
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022  року у справі №910/2653/21 та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята із невідповідністю викладених у ній висновків обставинам справи, з порушенням норм процесуального права (ст.ст. 73, 76-79, 86, 136, 137 Господарського процесуального кодексу України). Зокрема скаржник зазначає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову не надав жодної оцінки доводам прокурора з приводу того, що відповідач, за наявності триваючого з лютого 2021 року судового спору щодо права користування спірною земельною ділянкою, переслідуючи комерційний інтерес продовжує вчиняти активні дії щодо її забудови житловим комплексом «Паркові озера» з очевидною метою зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову прокурора. Прокурор також звертає увагу, що місцевим господарським судом не враховано, що під час розгляду справи відповідач забудував спірну земельну ділянку житловим комплексом, у зв`язку з чим буде складно відновити становище, яке існувало до порушення, а подальша забудова під час розгляду справи зробить неможливим виконання судового рішення у справі у разі задоволення позову прокурора. Скаржник також наголошує, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наявність у відповідача чинних дозвільних документів на будівництво, не звернув увагу, що дозвільні документи на проведення будівельних робіт на спірній земельній ділянці (містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 19.12.2014 року та дозвіл на виконання будівельних робіт від 03.11.2015 року) отримано відповідачем шляхом вчинення низки недобросовісних дій на підставі неіснуючого рішення Господарського суду міста Севастополя від 24.03.2014 року у справі №919/293/14. Отже, на думку прокурора, вказане свідчить про свідоме порушення товариством умов спірного договору з метою узаконення нецільового використання спірної земельної ділянки, оскільки наявні дозвільні документи на будівництво житлового комплексу суперечать умовам договору оренди в частині обов`язку цільового використання землі. Прокурор також зазначає, що в даному випадку позовні вимоги спрямовані на захист права територіальної громади міста Києва на землю, яка згідно зі ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Втім, здійснюючи забудову земельної ділянки промисловості житловими будинками відповідач фактично створює нове нерухоме майно, яке не відноситься до об`єктів промисловості та для будівництва, обслуговування і експлуатації якого земельна ділянка Київською міською радою не надавалась. Водночас, на думку скаржника судом першої інстанції не враховано, що відсутність у даному випадку вжитих заходів забезпечення позову надає можливість відповідачу продовжувати здійснювати комерційну житлову забудову земельної ділянки промисловості всупереч вимог земельного законодавства та умов договору, тобто фактично сприяє легалізації порушення територіальної громади на землю.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду 06.12.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали від 25.11.2022 року у справі №910/2653/21.
19.12.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року у справі №910/2653/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022  року у справі №910/2653/21 та призначено розгляд справи на 25.01.2023 року.
24.01.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли письмові пояснення в яких останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Також до вказаних пояснень долучено ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16.12.2022 року у справі №755/14361/17, якою відмолено у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна - земельної ділянки площею 1,9506 га, кадастровий номер 8000000000:66:134:0005, на вул. Воскресенській, 2-А, у місті Києві. 
В судовому засіданні 25.01.2023 року представник позивача та прокурор надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції    встановив наступне.
За приписами ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Одним із заходів забезпечення позову відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України є заборона відповідачу вчиняти певні дії.
Апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як встановлено матеріалами справи, предметом спору у даній справі є розірвання договору на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005) по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва,  припинення відповідачу права користування  цією земельною ділянкою та зобов`язання повернути її  позивачу.
Тобто, спір у даній справі є немайновим і судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання, відповідно в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі №910/1040/18, 16.10.2019 року у справі №904/2285/19 та 16.03.2020 року у справі №916/3245/19.
Як зазначає прокурор, невжиття заходів забезпечення може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки на спірній земельній ділянці, яка перебуває у відповідача на праві тимчасового довгострокового користування здійснюється будівництво житлових будинків, працює будівельна техніка та ведеться будівництво і у разі задоволення позову це призведе до неможливості вільно використовувати і розпоряджатись спірною землею.
Колегія суддів, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зазначає наступне.
Як уже зазначалося вище, предметом спору в даній справі є вимога про розірвання договору на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005) по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва,  припинення відповідачу права користування  цією земельною ділянкою та зобов`язання повернути її  позивачу.
Згідно із частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України    правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Таким чином, станом на день постановлення оскаржуваної ухвали місцевим господарським судом і до моменту прийняття судом рішення про спірний правочин є дійсним, а презумпція його правомірності у встановленому законом порядку не спростована.
Також посилання прокурора на отримання відповідачем дозвільних документів на будівництво, здійснення будівельних робіт на спірній земельній ділянці шляхом вчинення низки недобросовісних дій, критично оцінюються колегією суддів, оскільки зазначені будівельні та вишукувальні роботи на спірній земельній ділянці проводяться на підставі відповідного дозволу, тоді як оскарження цього дозволу не є предметом розгляду даного спору та відповідно не стосуються заходів забезпечення позову в контексті предмету та підстав заявленого немайнового спору.
Крім того колегія суддів звертає увагу, що Приватне підприємство «Укрбалтбуд» звертаось до суду з позовом у якому просило визнати  протиправним та скасувати дозвіл на виконання будівельних робіт № IУ115153072151 від 03.11.2015 року, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України товариству з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд» на будівництво житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Воскресенська, 2а. в Дніпровському районі м. Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 року у справі №640/15978/19 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 року у справі №640/15978/19 залишено без змін.
Колегія суддів наголошує, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними та не порушувати права та законні інтереси інших сторін спору. Однак, враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, заявлені заходи забезпечення позову такими не є.
В свою чергу, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборона будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на спірній земельній ділянці вчиняти будь-які дії, може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що прокурором не враховано, що у зв`язку з вжиттям таких заходів, будуть порушуватись права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками даного спору, а саме інвесторів будівництва.
Місцевий господарський суд також обґрунтовано вказав, що оскільки розміщене на спірній земельній ділянці нерухоме майно не є предметом розгляду даної справи, вимога про заборону вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці є безпідставною з огляду на відсутність наявності зв`язку між зазначеним заходом забезпечення позову та предметом спору у справі № 910/2653/21.
Отже, в заяві про забезпечення позову у немайновому спорі про   розірвання договору, припинення права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки, прокурором не доведено співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, тобто наявності зв`язку між заявленими прокурором заходами забезпечення позову (забороною відповідачу та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на спірній земельній ділянці, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт щодо будівництва, а також забороною здійснювати будь-які дії із вказаною земельною ділянкою; забороною органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці) і предметом спору (про   розірвання договору, припинення права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки), заявником не зазначено в заяві, яким чином обрані заходи забезпечення позову відповідають позовним вимогам, на забезпечення яких вони вживаються.
При цьому, доводи прокурора про нецільове використання спірної земельної ділянки не заслуговують на увагу, оскільки при вирішення питання про забезпечення позову, обґрунтованість заявлених позовних вимог не досліджується, адже це питання є предметом розгляду справи по суті спору й не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Прокурором також не надано суду доказів, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить в подальшому виконання рішення суду та ефективний захист прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову.
Зокрема, суд першої інстанції вірно зазначив, що заявником не надано доказів на підтвердження обставин здійснення (наміру здійснення) відповідачем чи іншими особами будь-яких дій щодо земельної ділянки, які б безпосередньо унеможливили поновлення прав та інтересів територіальної громади на спірну земельну ділянку у спосіб, визначений прокуратурою при звернені до суду з даним позовом.
Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року у справі №910/2653/21 є обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права та за умов повного з`ясування обставин справи, а відтак не підлягає скасуванню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову в даному випадку не відповідають вимогам ч. 1 ст. 137 ГПК України та не сприяють ефективному захисту і відновленню порушених прав та інтересів заявника.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги зокрема також стосуються обставин справи, які необхідно встановлювати під час розгляду справи по суті.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, питання вичерпності висновків суду, позиція колегії суддів ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284, ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року у справі № 910/2653/21 року залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року у справі № 910/2653/21 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 року у справі №910/2653/21.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.01.2023 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                М.Г. Чорногуз