ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/928/23 Справа № 201/3716/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149,17 грн. збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

       У березні 2013 року ОСОБА_1  звернувся до суду  з позовом до публічного акціонерного товариства  «ПриватБанк», яке, відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції статуту, змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі — АТ КБ «ПриватБанк») про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків. 
       Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово. 
       Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. – суми боргу; 225 149,17 грн. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди закрито. 
       За результатами оскарження в апеляційному порядку ухвали суду ОСОБА_1 , постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року про закриття провадження в частині позовних вимог скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. 
       Позовні вимоги неодноразово доповнювались та в цій частині обґрунтовані тим, що 18 лютого 2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір №SAMDN00100001609728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у розмірі 430 000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору, банк відмовив йому у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 .
       Зазначав, що незаконне заволодіння його грошовими коштами стало можливим через недосконалу організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», тому грошові кошти у розмірі 430 000 грн. є шкодою, завданою працівником відповідача при виконанні трудових (службових) обов`язків. 
       Вказував, що на час укладення договору про депозитний вклад №SAMDN00100001609728 ОСОБА_2 перебував у офіційних трудових правовідносинах з АТ КБ «ПриватБанк», займав посаду заступника директора відділення банку, мав доступ до операційної системи, особисто спілкувався з клієнтами і підписував договори, тому будь-яких сумнівів у його повноваженнях на вчинення відповідних правочинів у нього не було.
       Посилаючись на те, що заступник директора відділення банку Ліповський Ф.А., укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN00100001609728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх, чим завдав йому шкоди, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 430 000 грн. – суми боргу; 225 149,17 грн. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року у задоволенні цієї частини позову відмовлено. 
       Не погодившись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. Наголошував, що ним доведено належними та допустимими доказами факт того, що працівник банку під час виконання ним службових обов`язків заволодів його грошовими коштами у розмірі 430 000 грн. Вказував що йому завдано значних збитків та моральної шкоди. Він протягом тривалого часу намагається захистити свої порушені права у суді та повернути свої грошові кошти, які, внаслідок інфляційних процесів, зазнали значного знецінення. Наголошував на тому, що неодноразово судом вищої інстанції було встановлено факт порушення його прав, що вкотре було проігноровано місцевим судом. 
       07 листопада 2022 року відповідач АТ КБ “ПриватБанк” надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягали на тому, що у 2005 році ОСОБА_3 вже звертався з позовом, посилаючись на вимоги ст.1172 ЦК України, та в задоволенні позову йому було відмовлено. Рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлена безпідставність його позовних вимог. Просили здійснити поворот виконання рішення. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, посилаючись на ті обставини, що 18 лютого 2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір №SAMDN00100001609728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у розмірі 430 000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору банк відмовив йому у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 . 
       Як з`ясував позивач у подальшому, заступник директора відділення банку ОСОБА_2 , укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN00100001609728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх. За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430 000 грн., борг з урахуванням інфляції 914 180 грн., 3% річних 103 200 грн., збитки (упущену вигоду) 647 979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42 500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року у задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.48).
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 430 000 грн. у відшкодування майнової шкоди і 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.74–75).
       Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що шкоду позивачу ОСОБА_1 - ОСОБА_2 завдав, перебуваючи на посаді заступника директора відділення банка та через неналежну організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», що зробило можливим привласнення коштів вкладників, тому наявні правові підстави для застосування статті 1172 ЦК України.
       На виконання цього рішення АТ КБ «ПриватБанк» через Жовтневий відділ державної виконавчої служби перерахував ОСОБА_1 432 000 грн., про що свідчить меморіальний ордер №7503 від 04 вересня 2013 року (т.1 а.с.244).
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.108–110).
       Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що ОСОБА_2 завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що суди не встановили характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що шкоду позивачу ОСОБА_2 завдав при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків, поза виконанням роботи, зумовленої його посадовою інструкцією та покладеними на нього повноваженнями (т.1 а.с.180–183).
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 400 000 грн у відшкодування майнової шкоди і 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.262–266).
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.53–55).
       Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що ОСОБА_2 завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що апеляційний суд не встановив характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них. Крім того, судом не перевірено, чи не є позовні вимоги у цій справі аналогічні позовним вимогам у справі №2-110/08, що є підставою для застосування наслідків, встановлених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
       Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року залишено без змін (т.2 а.с.89–92).
       Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 завдав позивачу шкоду при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків, а також врахував, що вина останнього у привласненні належних ОСОБА_1 грошових коштів не доведена.
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційні скарги ОСОБА_1 і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року залишено без змін (т.2 а.с.155–156).
       Постановою Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року і ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.227-231).
       Приймаючи постанову, Верховний Суд України виходив з того, що після встановлення нікчемності договору про депозитний вклад у справі №2-110/08 суди не застосували наслідки його недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлений можливості захистити свої права та повернути грошові кошти за депозитним договором.
       Також суд дійшов висновку, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
       Верховний Суд України вказав, що суди, зазначивши про недоведеність вини ОСОБА_2 та дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1172 ЦК України, не звернули уваги і не надали належної оцінки його перебуванню на день укладення депозитного договору у трудових правовідносинах із банком, заняттю керівної посади, неодноразовому укладенню депозитних договорів у приміщенні банку із іншими вкладниками, та також його притягненню як обвинуваченого у кримінальній справі, порушеній за фактом заволодіння шляхом зловживання своїм службовим становищем чужим майном в особливо великих розмірах, а саме грошовими коштами банку.
       Після скасування попередніх судових рішень та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2016 року справу прийнято до провадження (т.3 а.с.2).
       При новому розгляді справи, 23 січня 2017 року позивачем уточнено позовні вимоги, в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26 травня 2005 року по 10 грудня 2013 року в розмірі 918 050 грн., 3% річних в розмірі 110 268 грн. за період з 26 травня 2005 року по 10 грудня 2013 року, упущену вигоду (збитки) в розмірі 717 457 грн., а всього 1 315 775 грн. Крім того, інфляційні втрати розраховані за період з 10 грудня 2013 року по 10 лютого 2017 року на суму боргу 1 315 775 грн. в розмірі 2 647 076 грн., 3% річних за цей же період в розмірі 125 233 грн., упущену вигоду в розмірі 1 106 224 грн., а загалом 3 878 533 грн., та моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн. (т.3 а.с.4-8).
       29 травня 2017 року позивачем знову подана заява про уточнення позовних вимог, за якою змінилася сума нарахувань інфляційних втрат, а саме, збільшено та нараховано інфляційні втрати за період з 10 грудня 2013 року по 29 травня 2017 року на суму боргу 1 315 775 грн., яка складається з боргу з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26 травня 2005 року по 10 грудня 2013 року в розмірі 918 050 грн., 3% річних в розмірі 110 268 грн. за період з 26 травня 2005 року по 10 грудня 2013 року, упущену вигоду (збитки) в розмірі 717 457 грн, отже загалом, з урахування уточнень позову, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 123 656,87 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн. (т.3 а.с.75-77).
       16 травня 2017 року відповідач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із клопотанням про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (т.3 а.с.62-65), 20 червня 2017 року подав уточнення до цього клопотання (т.3 а.с.90-93) в частині позовних вимог про стягнення: 430 000 грн. - суми боргу; 225 149,17 грн. збитків (упущеної вигоди) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди.
       В обґрунтування клопотання представник відповідача посилався на те, що за наслідками розгляду цивільної справи №2-110/08 рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року, яке залишено без змін в цій частині ухвалою Верховного Суду України від 07 жовтня 2009 року, ОСОБА_1 з підстав, визначених ст.625, ст.1172 ЦК України, відмовлено у стягненні з відповідача інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди та моральної шкоди.
       За наслідками розгляду зазначеного клопотання, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року закрите провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149,17 грн. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди.
       Постановляючи цю ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про тотожність предмету спору у справі №2-110/08 та у даній справі, про однаковий суб`єктний склад сторін та про однакові підстави позову у цих справах (т.3 а.с.103).
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року відмовлено у задоволенні решти позовних вимог (т.3 а.с.104-105).
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Крім того, суд дійшов висновку, що до деліктних правовідносин, які виникли між сторонами на підставі рішення суду у зв`язку із визнання правочину нікчемним, норма ст.625 ЦК України не застосовується.
       Ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року зазначені рішення та ухвала суду першої інстанції від 20 червня 2017 року залишені без змін (т.3 а.с.205-213).
       Постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року ухвалу і рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25 жовтня 2017 року, скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.93–107).
       При новому розгляді справи 01 жовтня 2020 року позивачем знову уточнено позовні вимоги (т.4 а.с.112-120), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк: за період з 26 травня 2005 року по 10 грудня 2013 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди — 918 050 грн., 3% річних — 110 268 грн., упущену вигоду (збитки) — 717 457 грн., а всього 1 315 775 грн.; за період з 10 грудня 2013 року по 29 травня 2017 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди — 2 776 285,25 грн., 3% річних — 137 020,84 грн., упущену вигоду — 1 210 350,78 грн.; за період з 26 червня 2017 року по 28 березня 2018 року інфляційні втрати 372 250,12 грн., 3% річних — 93 544,87 грн., упущену вигоду — 489 651,50 грн.; за період з 28 березня 2018 року по 28 вересня 2018 року інфляційні втрати 101 386,40 грн., 3% річних — 77 228,68 грн., упущену вигоду — 384 856,26 грн.; за період з 28 вересня 2018 року по 01 квітня 2018 року інфляційні втрати 364 664,01 грн., 3% річних — 86 260,29 грн., упущену вигоду — 465 805,57 грн.; а за період з 02 квітня 2018 року по 02 квітня 2020 року інфляційні втрати - 151 275,87 грн., 3% річних — 197 854,35 грн., упущену вигоду — 1 154 150,37 грн.; за період з 05 квітня 2020 року по 07 жовтня 2020 року інфляційні втрати - 105 183,56 грн., 3% річних — 123 256,62 грн., упущену вигоду - 575197,54 грн., а загалом, станом на 07 жовтня 2020 року — 8 866 122,48 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 500 000 грн.
       30 березня 2021 року позивачем знову подана заява про уточнення позовних вимог (т.4 а.с.189–201), в редакції якої за період з 01 жовтня 2020 року по 13 квітня 2021 року він просив стягнути інфляційні втрати - 498 419,26 грн., 3% річних — 137 000,00 грн., упущену вигоду — 639 332,44 грн., а загалом, станом на 13 квітня 2021 року — 10 140 874,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.
       07 квітня 2021 року відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача та відмову з цих підстав у задоволенні його позовних вимог (т.4 а.с.205-209).
       Того ж дня, до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача, у яких, серед іншого, відповідач просив здійснити поворот виконання в порядку ст.444 ЦПК України щодо повернення банку грошових коштів у розмірі 432 000 грн., перерахованих ОСОБА_1 відповідно до меморіального ордеру №7503 від 04 вересня 2013 року (т.4 а.с.222-228).
       Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн суми боргу; 225 149 грн.17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди закрито (т.5 а.с.158–166).
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено. У задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про поворот виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено (т.5 а.с.168–178).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. У задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про поворот виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено (т.6 а.с.38–41).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
       Таким чином, під час винесення рішення від 29 серпня 2022 року судом вирішувались позовні вимоги ОСОБА_1 виключно в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. – суми боргу; 225 149 грн.17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577 грн.26 коп. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди
       Місцевий суд оскаржуваним судовим рішенням, крім зазначеного вище, також встановив те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року у справі №2-110/2008 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову (колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням було відмовлено у задоволенні позову про захист прав споживача та стягнення суми боргу, відсотків за договором, пені та відшкодування шкоди, таким чином підстави і предмет позову не є тотожними даній справі). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2009 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2009 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ЗАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу за вкладом 430 000 грн., збитки у розмірі 225 149,17 грн., 236 500 грн інфляційних витрат по вкладу, 43 577,26 грн. - 3% річних, 42 500 грн. пені. В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено. 
       Як видно зі змісту рішення апеляційного суду, 18 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк» в особі директора Правобережного відділення Добронравової І.І., було укладено договір про депозитний вклад «Стандарт» №SAMDN00100001609728. Відповідно до п.п.1.10 вказаного договору ОСОБА_1 передав банку грошові кошти всього на суму 430 000 грн., за квитанціями №1 від 18 лютого 2005 року, №1 від 24 лютого 2005 року, №2 від 16 березня 2005 року, №1 від 28 березня 2005 року, №4 від 11 квітня 2005 року, №6 від 22 квітня 2005 року, №2 від 25 квітня 2005 року, №2 від 26 квітня 2005 року, №6 від 12 травня 2005 року, меморіальним ордером №01 від 16 травня 2005 року.
       Матеріалами даної справи підтверджено, що вказані грошові кошти були передані ОСОБА_1 працівникам банку у приміщенні банку, що підтверджується відповідними документами виданими банком. Ці обставини не заперечуються самим банком. А тому посилання банку на порушення його працівниками порядку укладення договору, порядку прийняття та оформлення грошових коштів не є підставою для визнання договору недійсним чи нікчемним, оскільки свої зобов`язання перед банком вкладник виконав у повному обсязі, а порушень договору із сторони вкладника не встановлено. Умови цього договору не суперечать вимогам ст.1059 ЦК України.
       Та обставина, що за фактом викрадення грошових коштів у ЗАТ «КБ «Приватбанк» порушена кримінальна справа та проводиться досудове слідство не є підставою для висновку про спричинення шкоди майну ОСОБА_1 внаслідок злочину, оскільки у ОСОБА_1 виникли правовідносини із банком, а не з його працівниками, які порушили порядок прийняття та повернення грошових коштів.
       У задоволенні зустрічного позову ЗАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено.
       Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 то, суд, задовольняючи ці вимоги, виходив із того, що внесені ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 430 000 грн. йому повернуті не були, не зважаючи на його неодноразові вимоги, починаючи із 26 травня 2005 року, а тому відповідно до вимог ст.1060 ЦК України вказану суму необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 .
       На підставі ст.625 ЦК України із боржника необхідно стягнути суму боргу із урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів на випадок не виконання зобов`язання не передбачений договором. Індекс інфляції за період із 26 травня 2005 року по 10 жовтня 2008 року склав 155%, а тому сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції буде складати за цей період 666 500 грн. (430 000 грн. х 155%). Три проценти річних за вказаний період будуть складати 43 577,26 грн. (430 000 грн. х 3% : 365 днів х 1233 дні). Також на підставі ст.22 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача збитки (упущена вигода), оскільки позивач міг реально одержати доходи із цих коштів при розміщені вкладу під проценти - 15.5% річних (такі відсотки нараховані йому за договором №2/5805 від в АБ «Укоопспілка». Сума збитків складає 225 149,17 грн. за період із року по 10 жовтня 2008 року (430 000 грн. х 15,5% : 365 днів х 1233 дні). Розрахунок 0,1% пені суми простроченого платежу із 10 відсотковим обмеженням за період із 14 червня 2005 року по 10 жовтня 2008 року становить 42 500 грн. (425000 грн. х 1215 днів х 0,1% :365 днів = 141472,6 грн.) на підставі ст.32.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому відповідно до суми заявлених позовних вимог підлягає стягненню із відповідача.
       Ухвалою Верховного Суду України від 07 жовтня 2009 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2009 року скасовано і в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року (тобто про відмову у задоволенні позову). В частині вирішення позову ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року скасовано.
       Судом установлено, що від імені банку договір уклав заступник директора відділення банку Ліповський Ф.А., який повноважень на укладання такого договору не мав. Отримані за договором від ОСОБА_1 грошові кошти були зараховані не на рахунок депозитного вкладу, що зазначений у договорі, а на транзитний рахунок. Депозитний рахунок на підставі договору банком не відкривався і в програмному комплексі банку він відсутній. Відсотки за цим договором банком не нараховувалися. Внесення ОСОБА_1 30 000 грн. за меморіальним ордером банківськими документами взагалі не підтверджено. Окрім того, судом установлено, що зараховані на транзитний рахунок кошти в подальшому були зараховані на картковий рахунок платіжної картки VISA, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , та були зняті. Встановивши, що спірний договір від імені банку укладено неуповноваженою на те особою і що банк в наступному цього договору не схвалив, а також те, що внесення грошової суми не підтверджено документами, що відповідає вимогам, встановленим нормативними актами у сфері банківської діяльності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність зазначеного договору. Таким чином, апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції. Разом з тим, правильно встановивши, що спірний договір є нікчемним, суд першої інстанції помилково визнав його недійсним, адже відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсність нікчемного правочину встановлена законом (ч.2 ст.1059 ЦК України), а тому визнання його недійсним судом не вимагається. За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано.
       Отже, як установлено із наведених судових рішень, у 2005 році ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення на підставі ст.1172 ЦК України 430 000 грн. боргу за договором банківського вкладу, 225149,17 грн. збитків, 236 500 грн. інфляційних втрат, 3% річних, пені.
       При огляді матеріалів справи №2-110/2008, судом встановлено, що у т.2 на а.с.179–181 цієї справи міститься уточнена позовна заява, у якій позивач посилався на норми ч.1 ст.1172 УК України і вважав, що шкода, заподіяна працівником банку має відшкодовуватися юридичною особою. Посилаючись на норми ч.1 ст.1172 ЦК України просив стягнути з банку 430 000 грн. та інші похідні суми.
       При цьому, як видно зі змісту рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року у справі №2-110/2008, суд узяв до уваги уточнені вимоги ОСОБА_1 , вказавши, що «Також у уточненні до позову зазначив, що відповідно до ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків». Тобто, ці вимоги були предметом розгляду.
       Відтак, остаточним судовими рішенням у справі №2-110/2008 позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди, заподіяної працівником банку з підстав, визначених ч.1 ст.1172 ЦК України.
       Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення 430 000 грн. – суми боргу; 225 149 грн.17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577 грн.26 коп. - 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення шкоди, яка розглядається фактично з 2013 року, зводяться фактично до перегляду остаточного рішення суду лише з однією метою – домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
       Суд додатково звернув увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року, якою ухвалу і рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2017 року, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25 жовтня 2017 року, скасував і справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що питання щодо стягнення відповідних сум може вирішуватися лише після встановлення наявності чи відсутності правових підстав для покладення на банк обов`язку відшкодувати ОСОБА_1 зазначену суму у розмірі 430 000 грн. у порядку статті 1172 ЦК України як шкоду, завдану його працівником. У даній справі суди закрили провадження в частині вимог щодо стягнення 430 000 грн., у справі №2-110/2008 у задоволенні відповідної вимоги суд відмовив, а добровільна сплата банком цієї суми відбулася у порядку виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року, яке у подальшому скасоване.
       Таким чином, судами не вирішено питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для стягнення з AT КБ «ПриватБанк» 430 000 грн. у відшкодування шкоди, завданої його працівником, що є обов`язковою передумовою для вирішення по суті позовних вимог про стягнення збитків, трьох процентів річних, інфляційних втрат, а також відшкодування моральної шкоди.
       Як видно із матеріалів справи, наказом голови Правління банку від 23 травня 2005 року №1124 ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами).
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
       Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
       Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
       Відповідно до частини першої 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
       Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
       Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
       Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
       Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, указана норма ЦК України визначає, що за загальним правилом шкода відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Проте, за правилами статті 1172 ЦК України, яка є спеціальною нормою, обов`язок відшкодувати шкоду покладається на особу, яка її не завдала. Зокрема, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
       Колегія суддів наголошує на тому, що у справі №2-110/2008 (яка була витребувана та досліджена колегією суддів) ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про захист прав споживача та стягнення суми боргу, відсотків за договором, пені та відшкодування шкоди, тобто фактично підстави і предмет позову не є тотожними даній справі. Наявність чи відсутність правових підстав саме для відшкодовання шкоди, завданої працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, за ст.1172 ЦК України судом не з`ясовувалась, не дивлячись на те, що дійсно ОСОБА_1 , окрім інших правових норм, посилався і на цю статтю. 
       Для покладення на особу відповідальності, яка передбачена статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
       Покладення обов`язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу-роботодавця пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю, а юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, у тому числі деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридично сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.
       Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       У справі Zolotas проти Греції (№2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу (далі ЦК), якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо, якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язані з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави ( Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).
       Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать позивачу на праві власності, не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції.
       Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).
       Такий же ж принцип закріплено у статті 41 Конституції України.
       Згідно з ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       Колегія суддів вважає доведеним той факт, що позивач у відділенні банку, маючи намір укласти договір про депозитний вклад «Стандарт» №SAMDN00100001609728, передав банку грошові кошти всього на суму 430 000 грн., за квитанціями: №1 від 18 лютого 2005 року, №1 від 24 лютого 2005 року, №2 від 16 березня 2005 року, №1 від 28 березня 2005 року, №4 від 11 квітня 2005 року, №6 від 22 квітня 2005 року, №2 від 25 квітня 2005 року, №2 від 26 квітня 2005 року, №6 від 12 травня 2005 року, меморіальним ордером №01 від 16 травня 2005 року.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 правомірно сподівався на належне оформлення договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особа, винна в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяла від імені банку та розпоряджалася на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняв протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивач не може бути відповідальними за порушення, вчинені посадовою особою відповідача, оскільки ним були виконані умови договору про депозитний вклад «Стандарт» №SAMDN00100001609728. 
       Тобто у даному випадку встановлена наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
       Даними грошовими коштами протиправно заволодів ОСОБА_2 , працівник банку (заступник директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ), а тому позов ОСОБА_3 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 430 000 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків підлягає до задоволення. 
       Так, відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.
       При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на потерпілу особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання нею своїх обов`язків.
       У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.
       Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року в справі №200/14946/16-ц.
       Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Враховуючи наведене, 3% річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. 
       З врахуванням обставин даної справи, правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з АТ КБ “ПриватБанк” 225 149,17 грн. збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року колегією суддів не встановлено, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження упущеної вигоди та її розміру, оскільки його вимоги про стягнення упущеної вигоди у розмірі 225 149,17 грн. базуються на розрахунку можливого прибутку та є теоретичними. 
       Як і не встановлено підстав для стягнення 3% річних (на підставі ст.625 ЦК України) у розмірі 43 577,26 грн. станом на 10 жовтня 2008 року, оскільки фактично банк не користувався грошовими коштами ОСОБА_3 , саме через те, що ними безпідставно заволодів колишній працівник банк у ОСОБА_2 .
       Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
       Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, №15123/03, &45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
       Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, №68490/01, &62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
       Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_3 , передаючи в депозит банку власні кошти, вважав, що буде мати гарантію їх повернення з відсотками. Однак, після того як банк відмовився повернути кошти у зв`язку з тим, що фактично ними заволодів працівник банку, позивач був позбавлений можливості ними користуватись. Змушений був витрачати час і моральні зусилля для захисту своїх прав в суді протягом тривалого часу.
       Тобто судом встановлено, що моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування завданої моральної шкоди до 50 000 грн.
       Посилання відповідача про наявність підстав для здійснення повороту рішення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року (яка набрала законної сили) було відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ “Приватбанк” про поворот виконання рішення суду у цій справі. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, взявши частково до уваги доводі приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення. 

       Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149,17 грн. збитків (упущена вигода) станом на 10 жовтня 2008 року; 43 577,26 грн. 3% річних станом на 10 жовтня 2008 року та 1 000 000 грн. моральної шкоди задовольнити частково.

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 430 000 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків та 50 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, усього стягнути 480 000 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р. 

                                                                               Макаров М.О.