КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 369/11891/20                                                                   Головуючий у суді І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/824/52/2023                                               Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
23 лютого 2023 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2  звернулася до суду з вищевказаною скаргою, в якій просила визнати дії державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. протиправними та скасувати її постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 25 серпня 2020 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 3 вересня 2020 року, про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 4 вересня 2020 року та всі інші постанови, які не були вручені їй державним виконавцем.
В обґрунтування скарги зазначено, що 29 травня 2012 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, яким залишив у силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 квітня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 грошових коштів. Починаючи із 7 липня 2012 року на примусовому виконанні Києво-Святошинського РВ ДВС у Київській області перебував виконавчий лист № 2-753/12 від 14 червня 2012 року у межах виконавчого провадження № 33356802, по якому до серпня 2020 року виконавчі дії не проводились. У вересні 2020 року заявнику стало відомо, що державний виконавець Стебловська Ю.О., будучи тимчасово виконувачем обов`язків начальника Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ), проводить примусові виконавчі дії, зокрема, у її відсутність 25 серпня 2020 року описала та передала боржнику на відповідальне збереження житловий будинок, в якому проживають члени її родини, в тому числі неповнолітня онука, наклала арешт на земельні ділянки, які належать їй на праві приватної власності, а 3 вересня 2020 року звернула стягнення на заробітну плату та призначила суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою оцінки і подальшої реалізації майна. Внаслідок накладення арешту на картковий рахунок, який відкритий для нарахування заробітної плати, із серпня 2020 року заявник не отримує оплату за свою працю, а також не може вільно розпоряджатися належним їй на праві приватної власності будинком та землею.
20 вересня 2020 року заявнику також стало відомо, що 10 вересня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення про відмову ОСОБА_1 у видачі дубліката виконавчого листа № 2-753/12 від 14 червня 2012 року, що свідчить про грубе порушення державним виконавцем статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» під час проведення виконавчих дій, а саме винесення оскаржуваних постанов. Водночас при розгляді заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа з причини його втрати районним судом було встановлено, що 31 березня 2017 року старшим державним виконавцем Долженком Д.О. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а строк пред`явлення виконавчого листа № 2-753/12 від 14 червня 2012 року до виконання діяв до 29 травня 2013 року. Таким чином, примусові виконавчі дії в період з 25 серпня 2020 року по 4 вересня 2020 року проводились державним виконавцем Стебловською Ю.О. без виконавчого документа і без постанови про відкриття або поновлення виконавчого провадження, а також з порушенням строків, встановлених пунктом 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на той час. Тобто, державним виконавцем проводились виконавчі дії у той період часу, коли Києво-Святошинський районний суд Київської області тільки вирішував питання щодо видачі стягувачу ОСОБА_1 дубліката виконавчого документа для його пред`явлення і відмовив у його видачі без поновлення строків. Відтак, неправомірними діями державного виконавця Стебловської Ю.О. порушено право заявника на отримання заробітної плати та право власності на нерухоме майно, яким вона не має змоги вільно розпоряджатись на власний розсуд.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2022 року скаргу задоволено частково.
Визнано дії державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. неправомірними.
Скасовано постанови заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О.,прийняті під час примусового виконання виконавчого провадження № 33356802: про опис та арешт майна (коштів) боржника від 25 серпня 2020 року; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 3 вересня 2020 року, про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 4 вересня 2020 року.
У задоволенні решти вимог скарги  ОСОБА_2  відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31 березня 2017 рок така постанова могла бути скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, однак відповідно до постанови від 10 травня 2017 року, що наявна в матеріалах виконавчого провадження, вона була прийнята старшим державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, а не відповідним начальником відділу. У тексті самої постанови наявне посилання на абзац 4 частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», втім у постанові про скасування процесуального документа відсутні відомості про наявність відповідних повноважень у суб`єкта її прийняття, а тому подальші постанови, які оскаржуються заявником, не можуть вважатись правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а отже підлягають скасуванню. Щодо вимог скарги про скасування всіх інших постанов державного виконавця, які не були їй вручені, то суд відмовив у задоволенні цих вимог, оскільки вони є неконкретизованими.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, стягувач через представника - адвоката Покотило М.Б. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги з одночасним стягненням із заявника понесених витрат по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що постанова державного виконавця від 10 травня 2017 року про скасування процесуального документа, а саме постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31 березня 2017 року, не оскаржувалась боржником, не скасована у встановленому законом порядку, є чинною та взагалі не була предметом судового розгляду, а тому в суду першої інстанції були відсутні правові підстави як для формування висновку про її протиправність, так і для дослідження обставин прийняття цієї постанови. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вийшов за межі підстав і вимог скарги, чим допустив порушення норм процесуального законодавства. Суд не врахував, що постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 2-753/12 було скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2020 року та ухвалено нове рішення про задоволення заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа, що не потребує повторного вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, яке уже здійснюється на підставі виконавчого документа, який було втрачено. У даному випадку дублікат виконавчого листа знаходиться у матеріалах виконавчого провадження, а відтак немає підстав для висновку про протиправність постанов, які були прийняті у період вирішення судом питання про видачу дублікату виконавчого документа. Крім того, заявником пропущено десятиденний строк на звернення до суду з даною скаргою і не наведено поважних причин для його поновлення.
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року,частково задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення коштів та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 366 706,00 грн боргу та 3 219,00 грн судового збору, а всього - 369 925,00 грн.
На виконання вказаного рішення 14 червня 2012 року стягувачу видано виконавчий лист № 2-753/12, на підставі якого 7 липня 2012 року державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Паращаком В.М. відкрито виконавче провадження № 33356802.
31 березня 2017 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Долженком Д.О. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою старшого державного виконавця Долженка Д.О. від 10 травня 2017 року скасовано процесуальний документ - постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 31 березня 2017 року на підставі абзацу 4 частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до постанови заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 22 січня 2020 року на виконання наказу Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16 жовтня 2019 року «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» виконавче провадження № 33356802 разом виконавчим листом № 2-753/12 від 14 червня 2012 року передано на виконання до Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ).
23 січня 2020 року заступником начальника відділу Стебловською Ю.О. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 33356802.
Згідно із довідкою в.о. начальника Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 17 серпня 2020 року про втрату виконавчого документу, виданої ОСОБА_1 , оригінал виконавчого листа № 2-753/12 від 14 червня 2012 року було втрачено після винесення державним виконавцем Долженком Д.О. постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.
25 серпня 2020 року заступником начальника відділу Стебловською Ю.О. винесені постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до яких було описано та накладено арешт на житловий будинок та літню кухню, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки кадастровий номер 3222483601:01:029:0005, площею 0,1021 га і кадастровий номер 3222483601:01:028:0003, площею 0,0839 га для ведення особистого селянського господарства на території с. Княжичі Києво-Святошинський району Київської області, якіналежать ОСОБА_2 .
Постановою заступника начальника відділу Стебловської Ю.О. від 3 вересня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звернуто стягнення на доходи ОСОБА_2 , які вона отримує працюючи у КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради».
Також, постановою заступника начальника відділу Стебловської Ю.О. від 3 вересня 2020 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Експертно-Консультаційний Центр» для участі у виконавчому провадженні № 33356802 з примусового виконання виконавчого листа № 2-753/12 від 14 червня 2012 року.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа № 2-753/12 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2020 року у задоволені заяви стягувача про видачу дублікату виконавчого листа відмовлено.
Частково задовольняючи вимоги скарги боржника на дії та рішення державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця Долженка Д.О. були відсутні повноваження на прийняття постанови про скасування процесуального документа - постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а тому подальші постанови заступника начальника відділу Стебловської Ю.О., які оскаржуються заявником, не можуть вважатись правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а отже підлягають скасуванню.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункти 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII).
Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина четверта, п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).
Згідно із частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
При ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі пред`явлених вимог, а правом визначати предмет та підстави скарги наділений лише заявник (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
Отже, суд не може вийти за межі пред`явлених вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
При цьому для правильного вирішення скарги з метою захисту порушеного права заявника суд повинен визначити предмет і підстави скарги. Предметом скарги є певна матеріально-правова вимога скаржника, стосовно якої останній просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави скарги - це обставини, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_2 просила визнати саме дії державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. протиправними та скасувати її постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 25 серпня 2020 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 3 вересня 2020 року, про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 4 вересня 2020 року.
Обгрунтовуючи свої вимоги, боржник посилалась на те, що примусові виконавчі дії в період з 25 серпня 2020 року по 4 вересня 2020 року проводились державним виконавцем Стебловською Ю.О. без оригіналу виконавчого документа, який був втрачений, і без постанови про відкриття або поновлення виконавчого провадження, а саме коли суд лише вирішував питання щодо видачі стягувачу дубліката виконавчого документа, втім відмовив у його видачі без поновлення строків для пред`явлення до виконання.
Однак, суд першої інстанції, розглядаючи скаргу, необґрунтовано вдався до оцінки дій старшого державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Долженка Д.О. щодо правомірності прийняття постанови від 10 травня 2017 року про скасування процесуального документа - постанови цього ж виконавця від 31 березня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачу.
Як свідчать матеріали справи, постанова державного виконавця від 10 травня 2017 року про скасування процесуального документа не оскаржувалась боржником, не скасована ні судом, ні начальником відділу у встановленому порядку, є чинною та не була предметом даного судового розгляду, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав як для формування висновку про її протиправність, так і для дослідження обставин прийняття цієї постанови у межах виконавчого провадження № 33356802.
За наведених обставин, постановляючи оскаржувану ухвалу про визнання дій державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. неправомірними та скасування її постанов, прийнятих під час примусового здійснення виконавчого провадження № 33356802 у серпні та вересні 2020 року з підстав відсутності необхідного обсягу повноважень у державного виконавця Долженка Д.О. на скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31 березня 2017 року, суд першої інстанції вийшов за межі підстав і вимог скарги, чим допустив порушення норм процесуального законодавства.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Таким чином, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, приватний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.
Верховним Судом неодноразово було викладено такий правовий висновок, зокрема у постановах від 9 грудня 2020 року у справі № 641/9433/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 520/6667/14-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 2-5398/11, від 15 лютого 2021 року у справі № 522/21761/18, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 та інших.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 2-753/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2020 року скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа. Видано дублікат виконавчого листа на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 квітня 2012 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 366 706,00 грн боргу та 3 219,00 грн судового збору.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Відтак, боржник безпідставно посилалася у скарзі на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2020 року, якою стягувачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа № 2-753/12 від 14 червня 2012 року, а, як наслідок, на порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час проведення виконавчих дій, а саме винесення оскаржуваних постанов.
Колегія суддів також враховує, що під час розгляду зазначеної вище справи (провадження) апеляційний суд встановив, що у даному випадку станом на серпень 2020 року виконавче провадження № 33356802 триває та по ньому здійснюються виконавчі дії примусового характеру. Виконавчий лист № 2-753/12, виданий 14 червня 2012 року, був пред`явлений до виконання стягувачем у строк, передбачений статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин). Отже у разі отримання стягувачем дубліката виконавчого листа, за яким уже відкрито виконавче провадження, питання про відкриття виконавчого провадження вирішуватись не буде. Відповідно до відомостей довідки про втрату виконавчого документа виконавчий лист був втрачений державним виконавцем в ході виконавчого провадження і на час розгляду питання щодо видачі дубліката виконавчого листа державним виконавцем продовжуються виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 33356802 з виконання вказаного виконавчого листа, що відображено у автоматизованій системі виконавчого провадження. Тому посилання районного суду на необхідність поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є безпідставним.
Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 2-116/12 зазначено, що оскільки виконавчий лист був пред`явлений до виконання стягувачем у строк, передбачений статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), то у разі отримання дубліката виконавчого листа, за яким уже відкрито виконавче провадження, питання про відкриття виконавчого провадження вирішуватись не буде, на час розгляду цього подання, державним виконавцем продовжуються виконавчі дії в рамках виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа, тому посилання на необхідність поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, є безпідставним.
Отже, беручи до уваги, що на підставі виконавчого листа 7 липня 2012 рокувідкрите виконавче провадження № 33356802, яке не було закінчене чи зупинене у встановленому порядку,а державним виконавцем Стебловською Ю.О. здійснювались виконавчі дії в рамках виконавчого провадження, доводи заявника про необхідність виконавцю прийняти повторну постанову про відкриття (поновлення) виконавчого провадження та про неможливість здійснювати виконавчі дії за відсутності дублікату виконавчого листа є такими, що не грунтуються на обставинах справи та вимогах закону.
При цьому з матеріалів справи вбачається, 18 грудня 2020 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року місцевий суд видав  ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа № 2-753/12, який знаходиться у матеріалах виконавчого провадження № 33356802, а  тому немає підстав для висновку про протиправність постанов державного виконавця, які були прийняті у період вирішення в судовому порядку питання про видачу дублікату виконавчого документа. 
Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції безпідставно вбачав у діях та рішеннях державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О. щодо прийняття постанов про опис та арешт майна (коштів) боржника від 25 серпня 2020 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 3 вересня 2020 року та про призначення суб`єкта оціночної діяльності- суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 33356802 від 3 вересня 2020 року ознаки неправомірності і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги в межах заявлених підстав та пред`явлених вимог.
Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи,порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Стебловської Ю.О.
Документально підтвердженні судові витрати стягувача у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 496,20 грн (а.с. 162, т. 2) та витрат на професійну правничу допомогу у фіксованій сумі 10 425,00 грн (а.с. 207-212, т. 2), пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статей 133, 137, 141, 382, 452 ЦПК України покладаються на заявника, оскільки постановлено судове рішення про відмову у задоволенні її скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати у справі, а саме: 496,20 грн сплаченого судового збору та 10 425,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

С.І. Савченко