Постанова                                             
Іменем України
 
15 лютого 2023 року 
м. Київ
справа № 299/2737/19
провадження № 61-384св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат       Бора Юрій Володимирович, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року у складі судді Леньо В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -                     АТ «Укрсоцбанк»), яке є правонаступником акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»),  звернулося до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 23 березня 2006 року між                     АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 08/300/15, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 10,5 % річних на строк до 22 березня 2016 року, а позичальник зобов`язався у порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредитні кошти із урахуванням відсотків за користування кредитом. 
У рахунок належного виконання позичальником умов кредитного договору між сторонами укладений договір іпотеки від 23 березня 2006 року.  
Позивач зазначає, що виконав узяті на себе зобов`язання згідно з умовами кредитного договору в повному обсязі. 
ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв`язку з чим станом на 24 червня 2019 року виникла заборгованість за договором у розмірі 26 379,54 євро, що еквівалентно 785 169,09 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом - 569 919,18 грн, простроченої заборгованості заборгованості по сплаті відсотків -               215 249,91 грн. 
Ураховуючи викладене, АТ «Укрсоцбанк» просило задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 379,54 євро, що еквівалентно 785 169,09 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом - 569 919,18 грн, простроченої заборгованості по сплаті відсотків - 215 249,91 грн, а також судовий збір у розмірі 1 777, 54 грн. 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області                 від 11 грудня 2019 року здійснено заміну позивача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»). 
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області               від 25 лютого 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 березня 2006 року у розмірі 26 379,54 євро, що еквівалентно 785 169,09 грн, яка складається із: 569 919,18 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 215 249,91 грн - прострочена заборгованість по сплаті відсотків.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, надання відповідачу в кредит грошових коштів на умовах повернення у встановлений договором строк.
Відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору, отримання на підставі цього договору грошових коштів у розмірі 25 000 євро.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку.
Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком, який не спростовано відповідачем.
Підстав для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем у справі, немає, оскільки перебіг строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права, розпочався не раніше 20 липня 2018 року, що підтверджується детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (далі - детальний розпис сукупної вартості кредиту).
Звернувшись до суду із цим позовом 28 серпня 2019 року банк не пропустив позовну давність. 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Виноградівського районного суду від 25 лютого 2020 року залишено без змін. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що банк надав всі необхідні докази отримання відповідачем кредиту та наявності заборгованості зі сплати кредиту.
Відповідач жодними належними та допустимим доказами не спростував доводів банку та не підтвердив своїх заперечень.
Банк звернувся до суду із цим позовом в межах позовної давності, зазначені обставини підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та не спростовані відповідачем. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У поданій до Верховного Суду касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бора Ю. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та зазначав, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), постановах Верховного Суду: від 08 серпня 2018 року у справі № 182/2725/16-ц (провадження № 61-3731св18), від 28 лютого 2019 року у справі                       № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18 (провадження № 61-6537св20).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки умовам кредитного договору, а саме, що у цьому договорі зазначено кінцевий термін погашення заборгованості - 22 березня            2016 року. Умови договору в частині термінів та порядку виконання зобов`язання не змінювались.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок, що кінцевий строк погашення заборгованості за кредитним договором зазначений в детальному розписі сукупної вартості кредиту, де вказано: дата надання кредиту - 23 березня 2007 року, сума кредиту -             19 147,73 євро, термін кредитування - 87 місяців, дата повернення кредиту - 20 липня 2018 року.
Умови кредитного договору, додаткової угоди № 2 та детальний розпис сукупної вартості кредиту суперечать один одному, різняться, в тому числі, і в частині кінцевої дати повернення кредитних коштів.
Кредит, взятий ОСОБА_1 в банку, є споживчим. Участь у такому договорі споживача як слабкої сторони підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.
Межі строку кредитування передбачені саме умовами кредитного договору, тому право банку на судовий захист у цій справі припинено зі спливом позовної давності.     
Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відстрочено          ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бора Ю. В., сплату судового збору у розмірі 23 555,08 грн за подання касаційної скарги на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого        2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року до ухвалення судового рішення у справі, відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано цивільну справу з Виноградівського районного суду Закарпатської області.
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 23 березня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 08/300/15, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 євро, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних, з кінцевим терміном повернення -               22 березня 2016 року (т. 1, а. с. 5 - 10).
В пункті 1.1 кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом.
Згідно з пунктом 2.3 кредитного договору моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкції, визначених договором, якщо інше не випливає з умов договору.
Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № 2218 не пізніше десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з пунктом 2.4 договору, в попередній робочий день (пункт 2.4.1 кредитного договору).
Пунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному договором, та своєчасно, в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному договором.
Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
У рахунок належного виконання позичальником кредитного договору між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки                      від 23 березня 2006 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 16 - 19).
20 жовтня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої змінено умови кредитування за договором кредиту від 23 березня 2006 року, та встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,5 % річних (т. 1, а. с. 11).
25 червня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту від 23 березня 2006 року, за умовами якої сторони погодили надання позичальнику у кредит грошових коштів в сумі 25 000 євро, зі сплатою 13,5 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 березня 2016 року. Також було погоджено графік погашення кредиту, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. 
Крім того, пункт 1.2. кредитного договору викладено у новій редакції, а саме зазначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: частини кредиту в розмірі 25 000 євро та 1 082,92 євро на поточні потреби. 
Пунктом 4 додаткової угоди № 2 визначено, що інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній додатковій угоді, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.
У пункті 2 додаткової угоди № 2 зазначено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в додатку № 1 до цієї додаткової угоди, що є її невід`ємною частиною (т. 1, а. с. 12 - 13).
25 червня 2009 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 підписано детальний розпис сукупної вартості кредиту. У детальному розписі сукупної вартості кредиту зазначено відмінні від вказаних в договорі кредиту та додаткових угод до нього, дані, а саме: дата укладення кредитного договору - 23 березня 2007 року, сума наданого кредиту - 19 147,73 євро, термін кредитування - 87 місяців та дата його повернення - 20 липня 2018 року.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 24 червня 2019 року виникла заборгованість в сумі 785 169,09 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 569 919,18 грн, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 215 249,91 грн (т. 1, а. с. 110 - 116). 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ «Альфа-Банк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції про обґрунтованість і доведеність позову є правильним. При цьому апеляційний суд зазначив, що позивач довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, наявність між сторонами кредитних правовідносин, невиконання відповідачем у повному обсязі взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Відповідач не заперечував отримання кредиту у банку. В ході судового розгляду відповідач не надав альтернативний розрахунок заборгованості за кредитним договором, тому суд прийняв розрахунок заборгованості позивача як достовірний. Позовна давність банком не пропущена, оскільки останній звернувся до суду із цим позовом в межах загальної позовної давності, перебіг якої розпочався з дати, яка погоджена сторонами у детальному розписі сукупної вартості кредиту.
Натомість Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята           статті 261 ЦК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).
За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:     а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;       и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту;     5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст      статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання обов`язку кредитодавцем щодо надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. 
Такі висновки зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).
Необхідно розрізняти поняття «додаток до договору» та «додаткова угода до договору».
Так, додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору. 
Натомість додаток до договору - це документ, який містить доповнення, уточнення, додаткові роз`яснення, пояснення умов договору, перелік конкретних товарів, послуг тощо. Тобто додаток до договору - це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов.
Подібний правовий висновок вкладено у постанові Верховного Суду            від 31 травня 2021 року у справі № 917/265/18.
У справі, яка переглядається, суди установили, що 23 березня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, згідно з яким банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі      25 000 євро зі сплатою 10,5 % річних на строк до 22 березня 2016 року.
Додатковою угодою № 1 до кредитного договору змінено умови кредитування за кредитним договором та з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,5 % річних. Інші умови договору залишено незмінними.
Додатковою угодою № 2 до кредитного договору внесено зміни до договору кредиту, а саме: викладено перший абзац пункту 1.1, підпунктів 1.1.1 та 1.1.2 пункту 1.1 договору в новій редакції: 1.1. Кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 25 000 євро, зі сплатою 13,5 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22 березня 2016 року включно, на умовах визначених цим договором; 1.1.1. Погашення кредиту здійснюється в наступному порядку до останнього робочого числа (включно) кожного місяця, починаючи з квітня 2006 року (останній платіж 22 березня 2016 року) згідно з графіком; 1.1.2. При цьому у випадку, якщо день погашення кредиту, вказаний у підпункті 1.1.1. цього договору припадає на неробочий (святковий або вихідний) день кредитора, позичальник зобов`язаний здійснити погашення кредиту не пізніше ніж в останній перед ним робочий день кредитора.
Пункт 1.2 договору викладено в новій редакції: 1.2. Кредит надається позичальнику на наступні цілі та в наступному порядку: частини кредиту в
розмірі 25 000 євро та в розмірі 1 082,92 євро на поточні потреби.
Пунктом 2 додаткової угоди № 2 визначено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в додатку № 1 до додаткової угоди, що є її невід`ємною частиною.
Згідно з пунктом 4 додаткової угоди № 2 інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить додатковій угоді, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.
Умовами додатку № 1 до додаткової угоди № 2 передбачено: дата надання кредиту - 23 березня 2007 року, сума кредиту - 19 147,73 євро, термін користування кредитом - 87 місяців, дата погашення кредиту - 20 липня 2018 року.
Суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що виходячи із додатку № 1 до додаткової угоди № 2 кінцевою датою погашення кредиту є 20 липня        2018 року, зробив висновок про звернення банку до суду із цим позовом в межах позовної давності. 
Проте, вирішуючи питання про застосування (незастосування) до спірних правовідносин позовної давності, апеляційний суд не з`ясував правову природу підписаного сторонами додатку № 1 до додаткової угоди № 2 у сукупності з умовами самого кредитного договору та додаткових угод до нього, не застосував норми матеріального права та умови кредитного договору щодо зміни умов договору (кінцевий термін погашення заборгованості).
Істотність з`ясування даних обставин пов`язана з правильним встановленням змісту кредитних зобов`язань і строком їх дії, що безпосередньо впливає на правильне вирішення справи. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, друга статті 77, частина перша статті 81 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
В матеріалах справи знаходяться копії: договору кредиту від 23 березня 2006 року, додаткової угоди № 1 від 20 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту, додаткової угоди № 2 від 23 червня 2009 року про внесення змін до договору кредиту, які не завірені належним чином. 
Для з`ясування обставин справи та усунення суперечностей, які є суттєвими під час вирішення спору, зокрема щодо розбіжностей у даті надання кредиту та кінцевому терміні його повернення у кредитному договорі, додаткових угодах до нього та у додатку до додаткової угоди (детальний розпис сукупної вартості кредиту), суд першої інстанції неодноразово викликав позивача в особі уповноваженого представника в судові засідання для подання необхідних доказів та надання пояснень.
Уповноваженим представником банку надано суду лише завірений належним чином додаток № 1 до додаткової угоди № 2 (детальний розпис сукупної вартості кредиту). Разом з тим в матеріалах справи відсутні належним чином засвідчені копії документів, додатком до яких є детальний розпис сукупної вартості кредиту.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року витребувано від АТ «Альфа-Банк» інформацію про те, яке відношення має детальний розпис сукупної вартості кредиту без номера і дати (додаток № 1 до договору, номер і дата якого не вказані) до кредитного договору             від 23 березня 2006 року № 08/300/15 за обставин, коли дата надання кредиту, сума кредиту, дата погашення кредиту і річний відсоток, зазначені у детальному розписі, відрізняються від тих, що вказані в кредитному договорі від 23 березня 2006 року № 08/300/15.
Ухвала суду АТ «Альфа-Банк» не виконана.  
Разом з тим, учасники справи мають право, зокрема, надавати пояснення суду (пункт 3 частини першої статті 43 ЦПК України).
У судовому засіданні, призначеному апеляційним судом на 25 листопада 2021 року, представник АТ «Альфа-Банк» пояснив, що в додатку № 1 до додаткової угоди № 2 (детальний розпис сукупної вартості кредиту) допущено описку в зазначенні дати кредиту. Разом з тим, у зв`язку наявною заборгованістю відповідача 25 червня 2009 року було проведено реструктуризацію (розтермінування) боргу з кінцевим терміном повернення 20 липня 2018 року. Зазначений додаток № 1 до додаткової угоди № 2 (детальний розпис сукупної вартості кредиту) відповідач підписав, тобто погодився із реструктуризацією боргу та терміном погашення.
Однак, реструктуризація кредиту означає внесення змін до раніше укладеного з банком кредитного договору шляхом укладення додаткового договору про продовження строку дії договору, зміни графіка платежів, зміни процентних ставок тощо. Умови реструктуризації кредиту визначаються банком для кожного позичальника індивідуально на підставі об`єктивних та беззаперечних доказів неможливості виконувати умови раніше укладеного кредитного договору, що підтверджені достовірними документами (Рекомендації щодо роботи банків з позичальниками - фізичними особами, які мають заборгованість за споживчими кредитами та потрапили в скрутне фінансове становище, схвалені Постановою Правління Національного банку України «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів» від 06 серпня 2009 року № 461, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
В матеріалах справи відсутні будь-які докази досягнення між сторонами домовленостей щодо реструктуризації боргу, погоджених умов та правил такої реструктуризації.
В судовому засіданні, призначеному апеляційним судом на 25 листопада 2021 року, представником банку такі матеріали не надавались суду і суд їх не досліджував.    
Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про те, що позовні вимоги банку є доведеними та з відповідача підлягає стягненню борг за кредитним договором, оскільки не надав оцінку кредитному договору, додатковим угодам до нього, а копія додатку № 1 до додаткової угоди № 2 (детальний розпис сукупної вартості кредиту), завірена представником банку Дорош І. І., є нечитабельною.
Також суд не з`ясував наявності підстав реструктуризації боргу, а також не дослідив докази досягнення між сторонами домовленостей про реструктуризацію боргу, їх умови. 
У зв`язку з цим Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції невірно застосував норми права, однак враховуючи вищенаведені обставини та відсутність в матеріалах справи належним чином завірених копій документів, оскільки кредитний договір та додаткові угоди до нього є важливими доказами у справі, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бора Юрій Володимирович, задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк