Справа № 161/7015/15-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/229/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 березня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В., 
суддів - Киці С. І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Черняк О. В.,
представника боржника ОСОБА_1 ,
державного виконавця Новосада О. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_2 на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у межах виконавчого провадження №51539532 та скасування арешту, за апеляційною скаргою суб`єкта оскарження начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року,

                                               В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеною скаргою.
Покликалася на те, що 24 листопада 2015 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов ПАТ «Укрсоцбанк» до неї і ОСОБА_3 задовленно та стягнуто з них солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 078-22-42/08 від 08 квітня 2008 року в розмірі 3 218 033 грн. 04 коп. та по 1 827 грн. судового збору з кожного.
Також вказувала, що на виконання даного рішення суду було видано два виконавчі листи, які передано для виконання до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області.
04 липня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Волинській області Новосадом О. Ю. було відкрито виконавче провадження №51539532 з виконання виконавчого листа №161/7015/15-ц, виданого 05 лютого 2016 року, та винесено постанову про арешт її майна, як боржника і оголошення заборони на його відчуження.
В подальшому, 25 червня 2019 року цим же виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме, у зв`язку з відсутність майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення. 
Крім того ОСОБА_2 вказувала, що боргів перед ПАТ «Укрсоцбанк» у неї на даний час не має, оскільки після викупу боргу у ПАТ «Укрсоцбанк» - ФК ТОВ «ФК «КРЕДО-АВЕРС», її боргові зобов`язання перед зазначеним товариством повторно було викуплено ОСОБА_4 , з яким вона уклала договір новації боргу від 20 липня 2019 року.
Також боржник зазначала, що 12 жовтня 2022 зверталась до державного виконавця з заявою про зняття арешту з її майна. Проте, 17 жовтня 2022 року отримала відповідь за підписом начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Люкляна О. П. від 14 жовтня 2022 року №2.1-34/34614 про відмову у знятті арешту, оскільки, відповідно до ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», відсутні підстави для задоволення її заяви.
Посилаючись на вище вказані обставини та відсутність самого виконавчого провадження, яке знищено за терміном зберігання, боржник ОСОБА_2 просила суд визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусовго виконання рішень УЗПВР у Волинській області Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Люкляна О. П. та зобов`язати останнього зняти арешт з її майна накладений постановою від 04 липня 2016 у виконавчому провадженні №51539532, відкритому на підставі виконавчого листа №161/7015/15-ц виданого 05 лютого 2016 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року скаргу ОСОБА_2 задоволенно.
Визнанно неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 у межах виконавчого провадження № 51539532.
Зобов`язанно начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 , накладений постановою державного виконавця вказаного відділу від 04 липня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 51539532.
Не погоджуючись із ухвалою суду, начальник відділу примусовго виконання рішень УЗПВР у Волинській області Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Люклян О. П. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків зроблених судом обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова у знятті арешту з майна боржника ОСОБА_2 є правомірною та відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки зняття арешту з майна останньої може призвести до ухилення її як боржника від виконання судового рішення в подальшому, давши їй можливість вільно розпорядитися цим майном. Крім того, виконавчий лист не повертався до суду, як органу, що його видав, а був повернутий лише стягувачу з правом його повторного пред`явлення до виконання. Також, на думку апелянка, скаржником не було наведено жодної правової норми, якою він обгрунтовує бездіяльність саме начальника відділу органу ДВС та просить визнати його дії протиправними, щодо виконавчого провадження, яке перебувало на виконанні у іншого державного виконавця.
У відзиві на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, повертаючи у 2019 році виконавчий документ стягувачу, діючи неправомірно, не зняв арешт з майна боржника ОСОБА_2 , тим самим порушив її право на володіння своїх майном.
Проте з такими висновками суду погодитися не можна.
Встановлено, що 24 листопада 2015 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовленно. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 078-22-42/08 від 08 квітня 2008 року в розмірі 3 218 033 гривні 04 копійки та з кожного по 1 827 гривні судового збору.
05 лютого 2016 року судом було видано два окремі виконавчі листи, які стягувачем передано для виконання до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області. 04 липня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Волинській області Новосадом О. Ю. було відкрито виконавче провадження №51539532 з виконання виконавчого листа №161/7015/15-ц та винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 і оголошення заборони на його відчуження. 25 червня 2019 року цим же виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутність майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення, із зазначення строку до 25 червня 2022 року повторного його пред`явлення у ДВС для примусового виконання.
Як убачається з наявної в матеріалах справи копії договору комісії від 20 червня 2019 року укладеного між ОСОБА_4 (комітент) та ТзОВ "ФК "Кредо-Аверс" (комісіонер) "комісіонер" до 19 липня 2019 року зобов`язувався за дорученням "комітента" за комісійну винагороду вчинити за рахунок останнього від свого імені правочин з АТ "Укрсоцбанк" щодо набуття права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 08 квітня 2008 року та до поручителя ОСОБА_3 за договором поруки від 08 квітня 2008 року.
Також встановлено, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та ФК ТОВ «ФК «КРЕДО-АВЕРС» 19 липня 2019 був укладений договір факторингу, за яким права стягувача за вказаним вище виконавчим листом перейшли до останнього.
Крім того встановлено, що 20 липня 2019 року між боржником ОСОБА_2 та третьої особою ОСОБА_4 було укладено договір новації боргу, за яким ОСОБА_4 набув права кредитодавця за кредитним договором №078-22-42/08 від 08 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , з додатковими умовами до нього та встановленням дати повернення боргу до 21 січня 2029 року.
12 жовтня 2022 року боржник ОСОБА_2 зверталась до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з заявою про зняття арешту з її майна, на що 14 жовтня 2022 року за підписом начальника цього відділу Люкляна О. П. отримала відповідь про відмову в задоволенні заяви щодо скасування арешту на майно.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавчепровадження» №606-XIV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, а підстави зняття виконавцем арешту з майна боржника чітко визначені законом і є вичерпними.
За змістом розділу 7 ЦПК України судом можуть бути визнані неправомірними дії виконавця та скасована постанова виконавця лише за умови доведеності порушення виконавцем вимог Закону при вчиненні дії або ж винесенні процесуального документу, що у даному випадку не доведено заявником ОСОБА_2 .
Отже, звертаючись до суду на підставі статті 447 ЦПК України, боржник не довела наявності порушень її права рішенням, дією або бездіяльністю як державного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі, яке нею не виконане, так і діями, посадової особи органу ДВС, якою надавалась відповідь на її звернення, а тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення вимог скарги, шляхом зняття арешту з майна, яке належить боржнику, та визнання дій суб`єкта оскарження протиправними, як про це просить боржник.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції як така, що прийнята з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, апеляційну скаргу задоволено, то судові витрати понесені суб`єктом оскарження по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги  покладаються на боржника ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу суб`єкта оскарження начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні скарги боржника ОСОБА_2 на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у межах виконавчого провадження №51539532 та скасування арешту відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді