Номер провадження: 22-ц/813/268/23 
Справа № 521/2722/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Споришева Максима Олексійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Гуревського В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина  ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,  

встановив:

14.02.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: кв. АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2  є співвласниками кв. АДРЕСА_1 .
У спірній квартирі з 23.05.2012 року зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином відповідачки ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 та онуком позивача ОСОБА_2 .
Протягом останніх 4-х років ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у спірній квартирі та мешкає разом із матір`ю за іншою адресою. 
Також факт відсутності без поважних причин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі понад один рік підтверджується актом та показами свідків.
Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили їх позовні вимого задовольнити. 

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 63-66).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Споришев М.О. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року, ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.70-72).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с. 148-153).
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 08.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 15.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше трьох років (а.с. 82-83), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що незалежно від того, з ким із батьків дитина проживає, вона є членом сім`ї як батька так і матері, а тому її відсутність в житловому приміщенні одного із батьків, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у тому числі у разі тривалого непроживання за місцем реєстрації.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Інші підстави виселення громадян із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення встановлені ст. 116 ЖК України.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст. 3 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві власності кв. АДРЕСА_1 (а.с. 17).
31.10.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб. 
Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).
Згідно довідки від 13.01.2019 року з витягу з домової книги про склад сім`ї, виданої ОСББ «Маршал Малиновський -5 3», у кв. АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований з 23.05.2012 року) - (а.с. 10).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.11.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.
Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 23), проте зареєстрований за місцем проживання позивачів.

В матеріалах справи міститься Акт від 26.12.2018 року, згідно якого малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі не проживає без поважних причин більше одного року (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив із того, що малолітній ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , незалежно від того, з ким із батьків він проживає, він є членом сім`ї як батька так і матері, та незалежно від того, чи проживає він за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. 

Посилання заявника скарги на те, що неповнолітній ОСОБА_4 більше року не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а тому втратив право користування спірним житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки через свій вік ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
       постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Споришева Максима Олексійовича залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 15.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               О.С. Комлева 

                Т.В. Цюра