ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2732/23 Справа № 213/1749/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                     Корчистої О.І.
суддів:                           Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,
за участю секретаря              Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/1749/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та стягнення моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , 
на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі судового рішення ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітної плати (доходу), щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну житину, починаючи з 16 лютого 2017 року і до повноліття дітей. Аліменти сплачує регулярно. За проханням стягувача, у зв`язку з періодичним накладенням арештів на її картковий рахунок, він переводив аліменти на рахунок її матері ОСОБА_5 на загальну суму 68 626,17 гривень.
Виявилось, що ОСОБА_5 кошти з позначкою «аліменти» привласнювала та ОСОБА_4 не передавала. 
Державним виконавцем був зроблений розрахунок, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 станом на 23 грудня 2021 року становив 62 067,12 гривень. Позивач вважає, що до цієї суми не увійшли сплачені ним кошти на рахунок ОСОБА_5 в сумі 68 626,17 гривень.
Оскільки аліменти мають цільове призначення, позивач вважає, що ці кошти були безпідставно отримані ОСОБА_5 у зв`язку з чим вона зобов`язана їх повернути.
Вирішити це питання у позасудовому порядку не вдається, державний виконавець відмовляє у зарахуванні цих коштів в суму сплачених аліментів, тому позивач просить суд з ОСОБА_5 на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 68 626,17 гривень.
Також ОСОБА_1 вважає, оскільки на рахунок матері стягувача він перераховував кошти на прохання самої стягувача, що вона заперечує, своїми діями ОСОБА_6 спричинила йому моральну шкоду. З 21 грудня 2021 року у нього на утриманні перебувають нова дружина з її дочкою, і через списання виконавчою службою коштів з його рахунку з метою стягнення боргу по аліментам, він вимушений був позичати кошти у рідних дружини для того, щоб прогодувати сім`ю, через що зазнав душевних страждань, дуже болісно переживав повне списання коштів з його банківського рахунку, відчував приниження перед сім`єю, так як не міг її фінансово забезпечити. Моральну шкоду оцінює в 50 000 гривень та просить стягнути вказану суму з ОСОБА_6 .
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_5  на користь  ОСОБА_1  безпідставно набуті грошові кошти в сумі 68 626,17 гривень. Стягнуто з ОСОБА_6  на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл витрат зі сплати судового збору. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на положення ст. 1215 ЦК України, зазначає, що закон встановлює два виключення, коли не підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти: якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, або у разі недобросовісності з боку набувача.
Згідно наявних у справі письмових доказів у вигляді копій чеків позивач в інтересах своїх дітей, в рахунок сплати аліментів перераховував починаючи з 19 січня 2019 року по 27 грудня 2021 року ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 68 626,17 гривень. Сплачені ним кошти мають цільове призначення – аліменти на утримання дітей, перераховані на картки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Посилається, що доказів того, що отримання вказаних аліментів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, матеріали справи не містять, як і доказів що дані кошти не находили на утримання дітей. Також грошові кошти набуті ОСОБА_4 за відсутності недобросовісності з її боку, за домовленістю між сторонами. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Зазначає, що ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не зазначено в чому саме судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та в чому допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи. Звертає увагу, що вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 68 626,17 гривень стосується ОСОБА_5 , яка рішення суду першої інстанції не оскаржує і не уповноважувала ОСОБА_6 вчиняти дії від її імені щодо подачі апеляційної скарги. В апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилається саме на цю вимогу. Щодо стягнення з неї моральної шкоди в сумі 5 000 гривень апеляційна скарга заперечень та доводів не містить. 
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_5 та адвокат Домбровська Є.В., яка діє в інтересах відповідачів, доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах позивача ОСОБА_1 , просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 3 ст.  3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 квітня 2017 року Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання двох малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітної плати (доходів) і видано виконавчий лист по справі № 213/506/17. (а.с.18)
На підставі вказаного виконавчого листа 18 травня 2017 року державним виконавцем Інгулецького відділу ДВС відкрите виконавче провадження ВП № 53976312. (а.с.19-20)
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року по справі № 213/517/17 шлюб між сторонами розірвано. (а.с.16-17)
З заяви ОСОБА_6 на ім`я начальника Інгулецького відділу ДВС від 21 серпня 2018 року вбачається, що станом на 01 вересня 2018 року заборгованість по аліментам відсутня, претензій до боржника вона не має. (а.с.76)
Згідно з довідкою-розрахунком станом на 23 грудня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 62 067,12 гривень. (а.с.21-22)
Також судом встановлено, що 25 травня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника звертався до відділу державної виконавчої служби із заявою про повернення йому коштів в сумі 52 020 гривень і отримав відповідь від 31 травня 2022 року, про те, що державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментам в період з 22 серпня 2018 року по 01 травня 2022 року, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, що надається ГУ статистики у Дніпропетровській області, і станом на 31 травня 2022 року заборгованість складає 26 601,62 гривень. Позивачу було роз`яснено, що надані ним квитанції про перерахування коштів іншій особі не можуть бути враховані в якості аліментів, оскільки стягувачем аліментів за виконавчим документом є ОСОБА_4 (а.с. 36-37)
Згідно з довідкою-розрахунком станом на 31 травня 2022 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 26 601,62 гривень. (а.с. 38-39)
Позивачем до суду першої інстанції надано зведену таблицю сплати коштів на рахунок ОСОБА_5 за період з 2019 року по 2021 рік, згідно якої за період з 19 січня 2019 року по 27 листопада 2021 року сума коштів дорівнює 68 626,17 гривень.(а.с.40) На підтвердження сплати вказаної суми ним надані квитанції про здійснення грошових переказів з позначкою «аліменти» на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 23-35) 
08 лютого 2022 року представник позивача направив на адресу ОСОБА_6 досудову претензію, в якій зазначив, що по виконавчому провадженню наявна переплата аліментів на суму 11 252,73 гривень, але, згідно з розрахунком державного виконавця, у нього станом на 23 грудня 2021 року існує заборгованість на суму 62 067,12 гривень, яка виникла у зв`язку з тим, що державним виконавцем не були враховані кошти, переведені ним на картковий рахунок ОСОБА_5 . Тому він просив стягувача особисто з`явитися до державного виконавця і подати заяву про врахування сплачених ним на рахунок її матері коштів в якості аліментів. Претензія містить попередження стягувача про те, що у разі відмови від написання такої заяви, він буде звертатися з позовом до суду. (а.с.43-45)
Також судом першої інстанції встановлено, що згідно скріншоту банківської карти мало місце списання з неї 19 січня 2022 року коштів в сумі 52 020 гривень. Власника карти не зазначено, але вказано, що відбувається стягнення згідно виконавчого листа №213/506/17 (пр. № 2/213/632/17), що відповідає номеру виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 (а.с.67,18)
До того ж, факт списання суми 52 020 гривень з рахунку позивача на підставі виконавчого листа № 213/506/17 підтверджено відзивом ДВС на скаргу боржника, копія якого додана до позовної заяви. (а.с.68-70)
Як видно із розрахунку, після списання цієї суми заборгованість ОСОБА_1 по аліментам станом на 01 лютого 2022 року становить 6 024,30 гривень. (а.с.72-73)
Постановою державного виконавця від 21 червня 2022 року знято арешт з усіх рахунків боржника. Підставою для зняття арешту вказано відсутність заборгованості по аліментам станом на 01 червня 2022 року. (а.с.74-75)
З 21 грудня 2021 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_8 , 2013 року народження. (а.с.77, 78)
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, за відсутності доказів укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , поставив під сумнів посилання відповідачів про виплату позивачем по справі коштів взятих у позику. Встановивши, що кошти, сплачені ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_5 в рахунок сплати аліментів не увійшли, заборгованість позивача по аліментам була зменшена за рахунок списання з його картки грошових коштів у розмірі 52020 гривень, суд першої інстанції дійшов висновку, що кошти в сумі 68 626,17 гривень, набуті ОСОБА_5 від ОСОБА_1 безпідставно, у зв`язку з чим підлягають поверненню останньому. 
Вирішуючи позов в частині відшкодування з ОСОБА_6 моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що наявний причинний зв`язок між діями обох відповідачів, які призвели до виникнення у позивача значної суми заборгованості по аліментам, до повного списання коштів з його рахунку, а тому дійшов висновку про спричинення позивачу моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у справі ОСОБА_6 в сумі 5 000 гривень.
Щодо висновків суду першої інстанції в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
З огляду на вищевказані норми закону, суд першої інстанції, встановивши, що платником аліментів ОСОБА_1 під час перерахування коштів на карту ОСОБА_5 було вказано призначення платежу «Аліменти», обидва відповідача не заперечують цих обставин, вказана сума до складу сплачених аліментів не увійшла, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кошти набуті ОСОБА_5 від ОСОБА_1 безпідставно та підлягають поверненню, оскільки вона не є стягувачем у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на користь ОСОБА_4 .
Отже, колегія суддів апеляційного суду, перевіривши надані позивачем квитанції на підтвердження суми перерахованої ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 за період 2019-2021 роки з позначкою «аліменти», погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_5 суми 68 626,17 гривень. Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь позивача моральної шкоди з огляду на наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, які і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного Кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.
В постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-18013сво18) зроблено правовий висновок, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».
Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наявність протиправності в діях особи, що завдала такої шкоди, настання самої моральної шкоди, вини особи, що завдала такої шкоди, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та настанням моральної шкоди.
Згідно із положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На обґрунтування наявності підстав для відшкодування відповідачем ОСОБА_6 позивачу моральної шкоди ним зазначено у позовній заяві, що моральна шкода спричинена йому діями відповідача ОСОБА_6 які полягають в тому, що ОСОБА_6 просила його перераховувати кошти на картковий рахунок її матері – відповідачу по справі ОСОБА_5 , та зазначала, що стосовно сплачених ним коштів подасть відповідну заяву, в якій зазначить, що претензій щодо сплати аліментів за період сплати вказаних коштів мати не буде, але відповідач цього не зробила. 
Отже, з наведеного не вбачається в чому саме полягає протиправність дій відповідача ОСОБА_6 , її вини у заподіянні моральної шкоди позивачу та причинного зв`язку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача, а отже правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Виходячи  з недоведеності позивачем усіх складових делікту, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За таких обставин, рішення суду першої інстанцій в частині стягнення з відповідача ОСОБА_6 моральної шкоди не відповідає вимогам закону та суперечить обставинам, що мають значення для справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі статті 376 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з залишенням без задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до ОСОБА_4 відшкодуванню не підлягають. 
Крім того, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню витрати за подання апеляційної скарги в сумі 101, 22 гривень (з урахуванням оспорюваної суми та пропорційно задоволеним вимогам). 
В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.  374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та судових витрат скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 101, 22 гривень. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                         

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста