Постанова
Іменем України
 
31 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/4245/20 
провадження № 61-370св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи: 
заявники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які підписані представником ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Комлевої О. С., Цюри Т. В.
 
Історія справи
Короткий зміст вимог заяви
 
У березні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Заява мотивована тим, що заявники є особами без громадянства, з 1995 року проживають на території України, мають намір отримати громадянство України в установленому законом порядку і з цією метою вони неодноразово зверталися до органів державної міграційної служби. У відповідь на звернення Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повідомили їх про необхідність пред`явити докази законності дозволу на імміграцію, а саме законності джерел існування станом на 1995 рік та фактів, що підтверджують місце їх реєстрації в місті Одесі. Отримати документи, що підтверджують вказані факти, у позасудовому порядку вони не можуть у зв`язку із спливом терміну їх зберігання у відповідних органах державної влади
 
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили:
встановити факт прибуття в Україну на постійне проживання осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», 07 серпня 2001 року та, зокрема проживання на території України на законних підставах з 10 лютого 1995 року до 07 серпня 2001 року;
встановити факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_5 , серії НОМЕР_1 , виданого 15  жовтня 1986 року, та в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974  року ОСОБА_3 , серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980 року, відміток про постійну прописку на території України, вчинених Малиновським РВВС у місті Одесі (дата 10 лютого 1995 року) та Суворовським РВВС у місті Одесі (дата 26 квітня 1996 року);
встановити факт наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси в складі судді: Чернявської Л. М., від 26 травня 2020 року заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , задоволено.
 
Встановлено факт прибуття в Україну на постійне проживання осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до  набрання чинності Законом України «Про імміграцію» 07 серпня 2001 року та  їх проживання на території України на законних підставах з 10 лютого 1995  року до 07 серпня 2001 року (набрання чинності Законом України «Про імміграцію»).
 
Встановлено факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_5 , серії НОМЕР_1 , виданого 15  жовтня 1986 року відділом внутрішніх справ Металургійного райвиконкому міста Темірта у Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одесі 10  лютого 1995 року та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одесі 26 квітня 1996 року.
 
Встановлено факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_3 , серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980  року  Восточним відділенням Відділу внутрішніх справ Теміртауського міськвиконкому Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одесі 10  лютого 1995 року та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одесі 26 квітня 1996 року.
 
Встановлено факт наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та  прибутків від підприємницької діяльності й приватної власності.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Під час розгляду справ окремого провадження суд сприяє у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживає заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
 
Суд першої інстанції вказав, що заявники не оспорюють у заяві, що є предметом розгляду дій чи рішень Державної міграційної служби України. Вони просять суд на виконання рекомендацій відповідних посадових осіб цього органу Державної міграційної служби України та вимог закону встановити вищеперераховані факти, які мають юридичне значення для підтвердження наявності умов, що мають значення для позитивного вирішення питання про прийняття до громадянства України, а саме - фактів, що підтверджують законність проживання їх сім`ї в Україні, зокрема, прописки цих осіб в місті Одеса станом з 1995 по 2001 рік та наявність фактів законних джерел існування в Україні у цей період. Таким чином, причиною неможливості одержання заявниками документів що посвідчують вищевказані юридичні факти є їх відсутність у володільців відповідної інформації, якими вони є відповідно до Закону України «Про інформацію», а саме - в органах державної влади та юридичних особах різних форм власності. Це, зокрема: територіальні органи Державної міграційної служби України, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, територіальні органи Державної митної служби України, тощо. Вимоги заяви відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц, а також судовій практиці Верховного Суду, яка викладена в постановах від 14 березня 2018 року у справі 363/2981/16, від 21 березня 2018 року у справі №417/3852/17, від 21 березня 2018 року у справі №428/12368/16, від 12 квітня 2018 року у справі №243/7029/17, від 06 червня 2018 року у справі №428/13977/16 тощо.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Сєвєрової  Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року скасовано в частині встановлення факту наявності у осіб без громадянства ОСОБА_2 , 1970 року народження, ОСОБА_3 , 1963 року народження, ОСОБА_1 , 1993 року народження - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності. 
 
Заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні залишено без розгляду. 
 
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлення факту прибуття та постійного проживання заявників на території України протягом п`яти років є необхідним для отримання громадянства, а тому правильним є висновок суду про наявність підстав для його встановлення.
 
Апеляційний суд зазначив, що неможна погодитися з висновком суду про встановлення факту наявності у заявників законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності. Встановлено, що заявники отримали посвідки на постійне проживання в Україні, які було видано відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про імміграцію». Незважаючи на видачу довідок про постійне проживання, що презюмує оцінку наявності законних джерел до існування на час їх видачі, питання наявності законних джерел існування піддано сумніву ДМС України, що стало підставою відмови для порушення клопотання про прийняття до громадянства України (а. с. 76-78).
 
Апеляційний суд вказав, що існує спір щодо законності відмови у прийнятті до громадянства країни з підстав невизнання фактів, тому питання про це не може бути вирішеним в порядку окремого провадження шляхом встановлення факту, рішення суду в зазначеній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Тому доводи апеляційної скарги про наявність спору про право в частині встановлення факту законних джерел існування заявників підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України.
 
Короткий зміст постанови касаційного суду 
 
Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в частині залишення без розгляду вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про встановлення факту наявності законних джерел існування в Україні в період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що при залишенні заяви в частині вимог про встановлення факту наявності в заявників законних джерел існування без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що незважаючи на наявність довідок про постійне проживання від 07 листопада 2014 року та від 23 вересня 2015 року, що презюмує оцінку наявності законних джерел існування на час їх видачі, питання наявності законних джерел існування у заявників піддано сумніву Державною міграційною службою України, що стало підставою для відмови в порушенні клопотань заявників про прийняття їх до громадянства, а отже існує спір щодо законності такої відмови. Такий висновок суду апеляційної інстанції не ґрунтується на положеннях норм закону, оскільки апеляційний суд не врахував, що підставою для відмови в порушенні клопотань про прийняття заявників до громадянства органи державної міграційної служби зазначали ненадання ними документів щодо законності джерел існування на момент отримання дозволу на імміграцію, при цьому заявники просили встановити факт наявності в них законних джерел існування в Україні в період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001  року, а не станом на 2014-2015 роки. З огляду на викладене, оскільки апеляційний суд не з`ясував обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив, чи існує реальний спір про право в частині встановлення факту наявності в заявників законних джерел існування в Україні в період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року, передчасним є висновок апеляційного суду про залишення заяви в цій частині без розгляду.
 
Касаційний суд вказав, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикцію, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 травня 2020 року в частині встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності скасовано.
 
Закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в частині встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
в клопотанні 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 просить відкласти розгляд справи у зв`язку з небезпекою для життя у період воєнного стану, а також прийняти участь у розгляді апеляційної скарги в режимі відеоконференції з організаційно-технічних причин. Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Оліянчук Ю. Г., просив відкласти розгляд справи, так як не може взяти участь в режимі відеоконференції з організаційно-технічних причин та в зв`язку з запровадженням військового стану. Клопотання не підлягають задоволенню з огляду на таке. Так, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від12серпня 2022року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2500-IX від 15 серпня 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. В Україні продовжується агресія РФ і тривають воєнні дії, а відтак відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану, буде суперечить завданням цивільного судочинства. Окрім того, відповідно до клопотання від 18 травня 2022 року заявники просили розглянути справу в письмовому проваджені за наявними в справі матеріалами. Посилання сторін, що вони не можуть взяти участь у судовому засіданні через введення на території України воєнного стану не є підставою для відкладення розгляду справи, а відсутність організаційно-технічної можливості прийняття участі в режимі відеоконференції належними доказами не підтверджено. Одеський апеляційний суд працює в режимі воєнного стану, розглядає справи за розкладом та обробляє поштову кореспонденцію кожного дня. Таким чином, приймаючи до уваги розумний строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, відсутність клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а само по собі введення в країні воєнного стану без конкретизації причин неможливості розгляду справи, не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, керуючись вимогами частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності заявників та Головного управління Державної міграційної служби в одеській області так як вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи;
судом першої інстанції встановлено факт наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності. заявники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не оспорюють у заяві дії чи рішення Державної міграційної служби України, а просять встановити зазначені ними факти, що мають значення для позитивного вирішення питання про прийняття до громадянства України, зокрема, наявність фактів законних джерел існування в Україні у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року, і цей факт може бути встановлений в судовому порядку;
з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погодився, оскільки у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Заявники просять встановити факт законності джерел існування у період з 1995 року по 2001 рік з метою їх прийняття у подальшому до громадянства. Заявники вважають, що відповідно до умов цієї статті необхідно в судовому порядку встановити факт наявності у них законності джерел існування у період з 1995 року по 2001 рік з метою їх прийняття у подальшому до громадянства;
при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикцію. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній;
            судовою колегією встановлено, що 04 квітня 2018 року ОСОБА_2 подала до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області заяву про прийняття до громадянства України. 07 червня 2019 року прийнято рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_2 про прийняття до громадянства України у зв`язку з не усуненням недоліків у наданих документах, а саме невірним зазначенням місця народження у довідці про відсутність судимості на території Казахстану. Також зазначено, що не встановлено наявності документів, які б підтверджували дозвіл на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання. 15 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про прийняття до громадянства України. Під час розгляду цієї заяви документи повертались з ГУ ДМС України в Одеській області на доопрацювання у зв`язку з наявністю розбіжностей щодо адреси реєстрації місця проживання на підставі Порядку, про що повідомляли представника заявників. Під час розгляду заяв Лиманський РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області приймали рішення, з мотивами яких заявники не згодні;
згідно з статтею 26 Закону № 2235-ІІІ рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду. Проте, своїм правом на оскарження цих рішень заявники не скористались, а вважали, що мають право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства та захистити свої права шляхом встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності;
питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім закону N 2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Пунктом 45 розділу ІІ Порядку визначений перелік документів, які подає особа для прийняття до громадянства України, зокрема підпунктом «є» пункту 45 Порядку передбачено подання документу про наявність законних джерел існування протягом останніх шести місяців на момент подання заяви про прийняття до громадянства України. У разі подання особою документа про наявність власних фінансових заощаджень сума коштів на банківському рахунку повинна бути не менше ніж дванадцять прожиткових мінімумів на одну особу (виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на момент подання заяви про прийняття до громадянства України);
наявність законних джерел існування є фактом, що має юридичне значення, оскільки з ним пов`язується право особи набути громадянство внаслідок прийняття до громадянства України. Проте, судова колегія зазначає, що цей факт встановлюється в позасудовому порядку уповноваженими органами державної влади, зокрема, територіальним підрозділом Державної міграційної служби України та територіальним органом Державної міграційної служби України в межах їх компетенції за встановленою процедурою та на підставі документів, визначених статтею 1 Закону № 2235-ІІІ, які мають підтверджувати наявність законних джерел існування у заявника протягом останніх шести місяців на момент подання заяви про прийняття до громадянства України. Отже, встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності не породжує для заявників юридичні наслідки, оскільки встановлення такого факту прямо суперечить вимогам статті 1 Закону № 2235-ІІІ та Пункту 45 розділу ІІ Порядку;
оскільки вирішення спору з суб`єктом владних повноважень щодо права на прийняття до громадянства України має розглядатись в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, місцевий суд відповідно до пункту 1 частиною першою статті 255 ЦПК України мав закрити провадження в справі за заявою заявників, а не ухвалювати рішення у справі по суті заявлених вимог. Колегія суддів вважає, що ухваливши рішення в даній справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що відповідно до статті 377 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження в справі. Такий же правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17. Роз`яснити заявникам, що в разі її незгоди з рішеннями Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області на підставі поданих ними документів, вони мають право подати позов на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства на дії та рішення суб`єкта владних повноважень.
 
Аргументи учасників справи
 
06 січня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подали касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, в якій просили: оскаржену постанову апеляційного суду скасувати; рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності й приватної власності залишити в силі; судові витрати за розгляд справи в суді касаційної інстанції покласти на Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
 
08 січня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, в якій просили: оскаржену постанову апеляційного суду скасувати; рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності й приватної власності залишити в силі; судові витрати за розгляд справи в суді касаційної інстанції покласти на Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що: 
факт відсутності адміністративного спору у заявників з органами державної виконавчої влади підтверджують також наступні обставини, яким судом апеляційної інстанції не дано належної оцінки. Заявники звернулися в листопаді 2018 року до органів Державної міграційної служби України з клопотаннями про прийняття до громадянства України. У заявників станом на 2020 рік були відсутні підстави для подання позову в порядку адміністративного судочинства до територіальних органів Державної міграційної служби України в Одеській області. Заявники вказали суду про відсутність у них документів, що підтверджували власні фінансові заощадження станом на лютий-липень 1995 року, зокрема, виданих уповноваженими банківськими установами та митними органами довідок, декларацій про наявність готівкових коштів при в`їзді в Україну та пояснили причину цього;
заявникам потрібно надати органам ДМСУ документи (докази) про наявність фінансових заощаджень на момент отримання ними у липні 1995 року перших посвідок на постійне проживання в Україні (заявники вичерпали всі позасудові можливості одержати документи, які би посвідчували факт наявності законних джерел існування у 1990-х роках, та що чинним законодавством не передбачено іншого (ніж судовий) порядку встановлення подібних фактів, чим виконано рекомендації Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Суд першої інстанції дав належну оцінку меті звернення заявників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження (виконання умов для прийняття до громадянства); тому, що заявники вичерпали всі позасудові можливості одержати документи, які би посвідчували факт наявності законних джерел існування у 1990-х роках, та що чинним законодавством не передбачено іншого (ніж судовий) порядку встановлення подібних фактів;
клопотання учасника справи адвоката Оліянчук Ю. Г. 30 листопада 2022 року про відкладення апеляційного розгляду справи № 522/4245/20 на іншу дату з низки поважних причин апеляційним судом не розглянуто;
апеляційний суд не врахував урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17; від 03 серпня 2022 року у справі № 495/7343/19; від 22 червня 2022 року у справі № 504/2099/19; від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19; від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17; від 20 липня 2022 року у справі № 517/28/20; від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20; від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17; від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19; від 26 жовтня 2022 року у справі № 523/15253/18; від 21 вересня 2022 року у справі № 203/3184/20; від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18; від 09 жовтня 2020 року у справі № 493/1988/19; від 27 червня 2019 року у справі № 554/5684/17; від 26 вересня 2019 року у справі № 520/9927/18; від 09 вересня 2022 року у справі № 521/14469/20; від 30 квітня 2020 року у справі № 133/2348/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 199/8389/18; від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20; від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц; від 11 серпня 2022 року у справі № 537/1366/19.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
17 січня 2023 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 січня 2023 рокувказано, що наведені у касаційних скаргах доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17; від 03 серпня 2022 року у справі № 495/7343/19; від 22 червня 2022 року у справі № 504/2099/19; від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19; від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17; від 20 липня 2022 року у справі № 517/28/20; від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20; від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17; від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19; від 26 жовтня 2022 року у справі № 523/15253/18; від 21 вересня 2022 року у справі № 203/3184/20; від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18; від 09 жовтня 2020 року у справі № 493/1988/19; від 27 червня 2019 року у справі № 554/5684/17; від 26 вересня 2019 року у справі № 520/9927/18; від 09 вересня 2022 року у справі № 521/14469/20; від 30 квітня 2020 року у справі № 133/2348/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 199/8389/18; від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20; від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц; від 11 серпня 2022 року у справі № 537/1366/19.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що: 
прибуття заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в 1995 році в Україну як осіб без громадянства на постійне проживання та проживання на території України на законних підставах з 10 лютого 1995 року до 07 серпня 2001 року до набрання чинності Законом України «Про імміграцію»;
наявності у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_5 , серія НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 1986 року відділом внутрішніх справ Металургійного райвиконкому міста Теміртау Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одеса 10 лютого 1995 року, та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одеса 26 квітня 1996 року;
наявності у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_3 , серія НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980 року ОСОБА_3 Восточним відділенням Відділу внутрішніх справ Теміртауського міськвиконкому Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одеса 10.02.1995 року та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одеса 26 квітня 1996 року.
 
Заявники ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, факт укладення якого підтверджується свідоцтвом про шлюб від 21 березня 1992 року, серія НОМЕР_3 , виданого відділом ЗАГС міста Теміртау Карагандинської області Казахської РСР (зараз - Республіка Казахстан), та народження у цьому шлюбі сина ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 16 лютого 1993 року.
 
При в`їзді в Україну у 1995 році заявники ввезли через кордон свої власні фінансові заощадження, які згідно чинного законодавства України були спільною сумісною власністю подружжя, а саме іноземну валюту у розмірах біля 9000-10 000 дол. США кожний, а також ювелірні вироби радянських часів із золота 585 проби, вагою біля 100 грам (еквівалент 100 млн. 177 тис. 000 карбованців), про що ними було зазначено у митних деклараціях, які за давністю часу не збереглися. Станом на січень-лютий 1995 року їх власні заощадження складали 3,05 млрд. купоно-карбованців по курсу НБУ на 1995 рік.
 
У 1995 році мати ОСОБА_2 продала квартиру у АДРЕСА_1 , яка належала сім`ї на праві приватної власності, та виручені кошти у сумі близько 4 000 дол. США (589 852 000 карбованців по курсу НБУ) привезла у м. Одесу, де в тому ж році передала заявникам.
 
У вересні 1995 року сім`я ОСОБА_7 витратила частину цих коштів на придбання квартири, площею 32,9 кв. метрів за АДРЕСА_2 , вартістю 455 млн. 830 тис. купоно-карбованців у громадянина ОСОБА_8 , що підтверджується листом-відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 25 липня 2019 року №4990-10/223-31 та копією договору купівлі-продажу нерухомого майна № 9541 від 08 вересня 1995 року, а також поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтвердили факт наявності у заявників ОСОБА_6 та ОСОБА_3 фінансових заощаджень та обставини їх використання у 1995-1996 році.
 
Також заявники мали інші фінансові заощадження та доходи. Зокрема, ОСОБА_3 у 1995-1996 роках працював приватним підприємцем на ринках міста Одеси та мав постійний заробіток. У 1997-1999 роках працював черговим пульта охорони ВАТ «Шкіросировинний завод» міста Одеса. З січня 1999 року по лютий 2009 року працював дияконом Другої Пересипської церкви Євангельських християн баптистів; у подальшому - приватним підприємцем. ОСОБА_2 доглядала за дітьми до досягнення ними шестирічного віку (сина ОСОБА_12 , 1993 року народження та доньки ОСОБА_13 , 1999 року народження) вона отримувала державну соціальну допомогу по догляду за дітьми, що підтверджується відповіддю Управління соціального захисту населення в Суворовському районі міста Одеси від № К-107 від 24 липня 2019 року; у період 1999 року працювала в Другій Пересипській церкві Євангельських християн баптистів, що підтверджується довідкою про заробітну плату вчителя недільної школи ОСОБА_6 від 12 серпня 2019 року №345; з 2003 року по 2014 рік - працювала у приватній загальноосвітній школі «Райдуга» міста Одеса; у 2014 -2018 роках - соціальним педагогом Другої Пересипської церкви Євангельських християн баптистів міста Одеси; до теперішнього часу вона працює вчителем приватної школи ОПНВК «Інтелект», де отримує відповідну заробітну плату. ОСОБА_1 в період 2000-2010 років був учнем Одеського навчально-виховного комплексу «Гімназія №7», у 2015 році закінчив Одеський національний політехнічний університет, знаходився на утриманні батьків. З 2015 року є приватним підприємцем.
 
Апеляційний суд встановив, що 04 квітня 2018 року ОСОБА_2 подала до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області заяву про прийняття до громадянства України. 07 червня 2019 року було прийнято рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_2 про прийняття до громадянства України у зв`язку з не усуненням недоліків у наданих документах, а саме невірним зазначенням місця народження у довідці про відсутність судимості на території Казахстану. Також зазначено, що не встановлено наявності документів, які б підтверджували дозвіл на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання. Це підтверджується листами начальника Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області № 5135-104/5135.1-19 від 17 вересня 2019 року; № 5135/440 від 14 березня 2019 року; № 5135/6161 від 12 червня 2019 року.
 
15 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про прийняття до громадянства України. Під час розгляду цієї заяви документи повертались з ГУ ДМС України в Одеській області на доопрацювання у зв`язку з наявністю розбіжностей щодо адреси реєстрації місця проживання на підставі Порядку, про що повідомляли представника заявників. Це підтверджується листом начальника Лиманського РВ ГУ ДМС України в Одеській області. Між ОСОБА_2 та Лиманським РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області виникли та існували правовідносини щодо набуття громадянства України внаслідок прийняття їх до громадянства України з 04 квітня 2018 року, а між ОСОБА_1 та Лиманським РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області з 15 вересня 2018 року, тобто з дати подання ними заяв. 
 
Апеляційний суд встановив, що під час розгляду заяв Лиманський РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області приймали рішення, з мотивами яких заявники не згодні. Проте, своїм правом на оскарження цих рішень заявники не скористались, а вважали, що мають право звернутися до суду та в порядку цивільного судочинства та захистити свої права шляхом встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності.
 
Позиція Верховного Суду
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
 
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).
 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
 
Законні джерела існування - заробітна плата, прибуток від підприємницької діяльності або власності, пенсія, стипендія, аліменти, соціальні виплати та допомога, власні фінансові заощадження або фінансова допомога від членів сім`ї, інших фізичних та юридичних осіб, що мають законні доходи (абз. 12 частини першої статті 1 Закону України «Про громадянство України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Умовами прийняття до громадянства України є, зокрема, наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні (пункт 6 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду (стаття 26 Закону України «Про громадянство України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Для прийняття до громадянства України особа (за винятком іноземців та осіб без громадянства, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні; які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки та отримали дозвіл на імміграцію; які отримали дозвіл на імміграцію та перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті; які отримали дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» і перебувають з громадянином України понад два роки у шлюбі або перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті; які мають визначні заслуги перед Україною та прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України) подає такі документи: документ про наявність законних джерел існування протягом останніх шести місяців на момент подання заяви про прийняття до громадянства України. У разі подання особою документа про наявність власних фінансових заощаджень сума коштів на банківському рахунку повинна бути не менше ніж дванадцять прожиткових мінімумів на одну особу (виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на момент подання заяви про прийняття до громадянства України) (підпункт «є» пункту 45 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Територіальний орган Державної міграційної служби України, до якого подано документи, перевіряє: відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України; підтвердження документами виконання умов прийняття до громадянства України або виходу з громадянства України; відсутність підстав, за наявності яких прийняття до громадянства України або вихід з громадянства України не допускається. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують виконання умов прийняття до громадянства України або виходу з громадянства України, а також будуть виявлені підстави, за наявності яких прийняття до громадянства України або вихід із громадянства України не допускається, територіальний орган Державної міграційної служби України готує висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання заявника і не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилає цей висновок разом із поданими документами до Державної міграційної служби України (пункт 102 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18) вказано, що: 
«для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви) та у статті 315 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року, не є вичерпним.
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18) зазначено, що:
«якщо вирішення спору має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, то згідно з вимогами частини першої статті 377, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у цивільній справі підлягає закриттю. Таким чином, якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду. У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.
У справі, що розглядається, вирішення спору із суб`єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії відповідно до пункту 4 частини першої статті 18 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду із заявою та розгляду справи судом першої інстанції) має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, тому апеляційний суд обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі вимог частини першої статті 377, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
 
Апеляційний суд встановив, що: під час розгляду заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Лиманський РВ ГУ ДМС України в Одеській області та ГУ ДМС України в Одеській області приймали рішення, з мотивами яких заявники не згодні, зокрема про те, що органами міграційної службине встановлено наявності документів, які б підтверджували дозвіл на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання; наявність законних джерел існування встановлюється в позасудовому порядку уповноваженими органами державної влади, зокрема, територіальним підрозділом Державної міграційної служби України та територіальним органом Державної міграційної служби України в межах їх компетенції за встановленою процедурою та на підставі документів, визначених статтею 1 Закону України «Про громадянство України», які мають підтверджувати наявність законних джерел існування у заявника протягом останніх шести місяців на момент подання заяви про прийняття до громадянства України; встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності і приватної власності не породжує для заявників юридичні наслідки.
 
За таких обставин, з урахуванням того, що вирішення спору з суб`єктом владних повноважень щодо прийняття до громадянства України має розглядатись в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства,апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття провадження в частині встановлення факту наявності у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року у заявників законних джерел існування в Україні.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд:
не розглянув клопотання заявників про відкладення розгляду справи, оскільки таке клопотання розглянуто апеляційним судом, про що зазначено в оскарженій постанови;
вийшов за межі розгляду справи апеляційним судом, оскільки якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі (частина четверта статті 303 ЦПК України);
не долучив до матеріалів справи важливий доказ, отриманий з урахуванням вказівок касаційного суду по цій справі, оскільки суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, а лист податкової служби жодним чином не спростовує встановленого апеляційним судом існування спору між заявниками та органами міграційної служби.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, а тому судовий збір за подання касаційних скарг покладається на осіб, які подали касаційні скарги.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які підписані представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков