ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/575/23 Справа № 225/155/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Максюти Ж.І.
суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» Довгаля Володимира Вікторовича на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 серпня 2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 90А, код ЄДРПОУ 41078230) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

11.01.2022 до Дзержинського міського суду Донецької області надійшов вищевказаний позов ТОВ «Авентус Україна» до відповідача ОСОБА_1 , в обґрунтування якого позивач вказує на те, що між сторонами 17.10.2020 було укладено договір №3067702 про надання споживчого кредиту в електронній формі, за умовами якого відповідач отримав в кредит 15000 гривень на умовах строковості, зворотності та платності.
Свої договірні зобов`язання позивач виконав, надавши обумовлену суму грошових коштів у кредит, а відповідач отримані кошти в обумовлений договором строк не повернув, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, розмір якої станом на 15.12.2021 становить в загальному розмірі 48950,00 гривень.
За викладених обставин позивач просив задовольнити його позов в повному обсязі, стягнувши вказану суму боргу, а також поклавши на відповідача судові витрати по справі.
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 10 серпня 2022 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 90А, код ЄДРПОУ 41078230) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 90А, код ЄДРПОУ 41078230) заборгованість за кредитним договором №3067702 від 17.10.2020 в загальному розмірі 19275,00 (дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень, з яких: 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень заборгованість за тілом кредиту, 4275,00 (чотири тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 90А, код ЄДРПОУ 41078230) понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 893 (вісімсот дев`яносто три) гривні 86 копійок.
Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що кредитний договір від 17.10.2020 містить всі умови, на підставі яких позивач здійснював нарахування процентів за користування кредитом як за зниженою процентною ставкою, так і за стандартною процентною ставкою, а також умови щодо права нараховувати проценти за користування неповернутою сумою кредиту впродовж 90 днів після закінчення строку повернення боргу по тілу кредиту.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення за наступних підстав.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПКУ, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.ст. 12,18 ЦПКУ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вимог частини 1 ст.367 ЦПКУ під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частини 1 ст.368 ЦПКУ, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З матеріалів справа вбачається, що 17.10.2020 між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір №3067702 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу на підставі заявки позичальника для отримання кредиту на відповідному інтернет-ресурсі https://creditpllus.ua. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Пунктами 1.3-1.8 вказаного кредитного договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 15000 гривень на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит у визначені договором строки, а також сплатити проценти за користування кредитом. Строк кредитування складає 30 днів та має бути повернутий до 16.11.2020, а розмір процентів, що має бути сплачений позичальником за вказаний період згідно графіку, становить 48950,00 гривень.
Через ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача укладено договір про організацію переказу грошових коштів №ВП-200417-1 від 20.04.2017, позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 15000 гривень на банківську картку відповідача № НОМЕР_2 Visa, відкриту в AT «Приватбанк», яку останнім вказано особисто в заяві на отримання Кредиту та підтверджується копією Інформаційної довідки платіжного провайдера ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» №5593-ВП від 02.12.2021.
Також судом встановлено, що позивачем із посиланням на невиконання відповідачем свого договірного зобов`язання із своєчасного повернення кредиту нараховано відповідачу заборгованість, загальний розмір якої станом на 15.12.2021 становить 48950,00 гривень, з яких: 15000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 33950,00 гривень сума заборгованості по несплаченим відсоткам (залишок) за користування кредитними коштами.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживчий кредит», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»).
Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування».
За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства.
За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Колегія суддів, повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відмова у стягненні процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку.
В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.
Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору з додатком до нього, строк кредитування встановлено 30 днів, тобто до 16.11.2020, і за спливом цього строку позичальник зобов`язався повернути кредит в загальному розмірі 19275,00 гривень, з яких: 15000,00 гривень тіло кредиту, 4275,00 гривень процентами за користування кредитом. Однак, позивачем нараховано заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 29675,00 гривень, тобто поза межами тридцятиденного строку кредитування.
При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на пролонгацію кредитного договору на підставі п.4 кредитного договору, оскільки така пролонгація за означеними умовами договору мала здійснюватися шляхом погодження кредитодавцем пропозиції (оферти) позичальника про це, докази чого в матеріалах справи відсутні. З цих підстав не підлягають застосуванню і положення п.1.5.2 кредитного договору, оскільки строк кредитування не було пролонговано.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно з ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Ж.І.Максюта

Судді М.М.Пищида 

О.В.Свистунова