Постанова
Іменем України 
18 січня 2023 року
м. Київ
справа № 201/2936/20
провадження № 61-11356св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач -  ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур, орган опіки і піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_11 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Антонюка О. А. від 17 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., від 19 жовтня 2022 року.
Зміст заявлених позовних вимог
У березні 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур, орган опіки і піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і зняття з реєстрації.
Свої вимоги позивачі мотивували тим, що їм, а також ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності в рівних частинах                    (по 1/6) належить земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, площею 0,1911 га, яка знаходиться за адресою:                АДРЕСА_1 .
Посилалися на те, що згідно з актом про знесення житлового будинку                          по АДРЕСА_1 від 06 вересня 2017 року на момент виходу інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_12 встановлено, що житловий будинок літ. А-1 житловою площею 48, 8 кв. м, загальною площею 97,8 кв. м (дерев`яний, облицьований цеглою), споруди № 1-3 знесені. Зазначений будинок згідно з дублікатом договору купівлі-продажу НВО 928743 за реєстровим номером 258 від 13 лютого 2017 року на момент знесення належав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                   ОСОБА_5 , ОСОБА_13 . Таким чином, правовстановлюючі документи та житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами необхідно анулювати.
Вважають, що факт реєстрації ОСОБА_5 за вказаною вище адресою зі своїми дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 порушує їх право на вільне розпорядження і користування майном, зокрема, земельною ділянкою.
Враховуючи те, що спірний житловий будинок знесено та відповідачка за вказаною адресою не проживає, а у добровільному порядку з місця реєстрації зніматися не бажає, вимушені звернутися до суду із цим позовом.
Із урахуванням викладеного, позивачі просили визнати ОСОБА_5 та її дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_5 та її дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 
2021 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту повного знищення спірного об`єкту нерухомості, а також звернення власника майна із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна. Таким чином доводи позивачів про те, що нерухоме майно, яке було розташоване на земельній ділянці та в якому зареєстрована відповідачка з дітьми, знищене, а тому право власності на нього припинене, не відповідає фактичним обставинам справи. Перешкод у здійсненні позивачами прав не встановлено. При цьому підкреслено, що зміст позовних вимог фактично зводиться до захисту права власності на земельну ділянку.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, оскільки позивачами не було доведено належними та допустимими доказами порушення їхніх прав. Встановлено, що зміст позовної заяви та доводи апеляційної скарги фактично зводяться до усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи позивачів про те, що реєстрація місця проживання відповідачки за вказаною вище адресою перешкоджає у реалізації їх прав, в тому числі реєстрації нового домоволодіння, його можливого продажу, визнані необґрунтованими. Звернуто увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності нового домоволодіння, звернення позивачів до відповідних органів з метою реєстрації нового будинку та відповідно відмови у проведенні такої реєстрації з підстав наявності реєстрації місця проживання відповідачки з її дітьми за вказаною вище адресою. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
14 листопада 2022 року представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_11 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 
2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня               2022 рокуі ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі 
№ 6-158цс14, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2018 року у справі 
№ 766/1955/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказують на те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявники стверджують, що ними було доведено належними доказами, що об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 знищено, що підтверджується актом про знесення житлового будинку від 06 вересня              2017 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 102900054                          від 07 листопада 2017 року, відповідно до якого на підставі вказаного акту право власності погашено і закрито відповідний розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачка зареєструвала себе та своїх трьох дітей лише 25 вересня 2017 року у вже неіснуючому домоволодінні по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 100043. Наголошують на тому, що відповідачка та її діти відповідно до положень статті 405 ЦК України не користувалися й не могли користуватися спірним нерухомим майном, оскільки домоволодіння, що знаходиться по                   АДРЕСА_1 , було знесено до їхньої реєстрації. Окрім зазначеного, вказують, що відповідачка втратила право користування земельною ділянкою, на якій був розташований спірний будинок, оскільки відповідно до договору дарування від 26 квітня 2019 року подарувала належну їй 1/6 частину земельної ділянки ОСОБА_9 . 
Реєстрація місця проживання відповідачки та її дітей за вказаною вище адресою перешкоджає їм у реалізації їх прав, в тому числі реєстрації нового домоволодіння, його можливого продажу. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/2936/20.
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
25 вересня 2017 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата формування 27 грудня 2019 року) ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності в рівних частинах (по 1/6) належить земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, площею 
0,1911 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
Згідно з актом про знесення житлового будинку по 
АДРЕСА_1 від 06 вересня 2017 року, на момент виходу інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_12 встановлено, що житловий будинок літ. А-1 житлова площа 48,8 кв. м, загальна площа 97,8 кв. м (дерев`яний, облицьований цеглою), споруди № 1-3 знесені.
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 103204098 (дата формування 
09 листопада 2017 року) на підставі акту про знесення житлового будинку по АДРЕСА_1 від 06 вересня 2017 року право власності погашено і закрито відповідний розділ, об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, адреса: 
АДРЕСА_1 .
У відповідності до матеріалів справи на ім`я ОСОБА_5 від імені            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 скеровано вимогу               від 29 лютого 2020 року про необхідність зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Позивачі звертали увагу на те, що вони є співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій був розташований знесений житловий будинок, в якому зареєстровано місце проживання відповідачки та її дітей. 
Статтями 346, 349 ЦК України визначено, що знищення майна є підставою для припинення права власності. 
Судами встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 листопада 2017 року погашено запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , у зв`язку із його знищенням. Закрито відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позивачі визнавали, що право власності на спірний житловий будинок припинено у зв`язку із знищенням майна, 
Знищення майна є підставою для припинення права володіння чужим майном (стаття 399 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 
2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, 
від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог,оскільки позивачами не було надано доказів порушення їхніх прав відповідачкою.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що між сторонами фактично виник спір відносно земельної ділянки (оскільки будинок знищений, право власності на нього та інші речові права припинилася), а позивачами не доведено, що реєстрація місця проживання відповідачки та її дітей обмежує право користування чи розпорядження земельною ділянкою.
Слід також звернути увагу, що у відповідності до даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року № 201/2953/20 вирішено провести поділ в натурі земельної ділянки, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, площа 0.1911 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 наступним чином: виділити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спільне користування 4/6 частин спірної ділянки площею 0,1274 га кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) відповідно до схеми поділу земельної ділянки, долученої до матеріалів справи будівельно-технічної та економічної експертизи № 5535-19/2487/2488-20, з зазначеними в ній кутами поворотних точок, таблиці довжин ліній та дирекційних кутів відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Виділено    ОСОБА_9 1/6 частину земельної ділянки загальною площею 0,0637 га, кадастровий номер 1210100000:03:247:0051. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вказану земельну ділянку. Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 справо спільної сумісної власності щодо земельної ділянки площею 0,1274 га. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 
2022 року у справі 201/2953/20 виділено ОСОБА_14 1/6 частини земельної ділянки загальною площею 0,01911 га, що становить 0,03185 га, кадастровий номер 1210100000:03:247:0051.
Вказаними рішеннями встановлено, що на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:03:247:0051, наявне недобудоване нерухоме майно, яке було збудовано позивачами за власний кошт на частині спірної земельної ділянки. Висновками експертизи № 5535-19/2487/2488-20 від 06 листопада 2020 року визначено, що за рахунок ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було побудовано багатоквартирний житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці із кадастровим номером 1210100000:03:247:0051 за адресою АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі не вказували на наявність іншого спору щодо поділу в натурі земельної ділянки, на якій розташовано новозбудоване майно, ними також не надано належних доказів зведення ними нового домоволодіння, або ж доказів звернення до відповідних органів з метою державної реєстрації права на збудоване нерухоме майно чи відмови у проведенні такої реєстрації з підстав наявності реєстрації місця проживання відповідачки та її дітей за адресою: АДРЕСА_1 . 
У провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 932/18911/19 за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 про визнання договорів дарування нерухомого майна та іпотеки недійсними, де предметом спору виступає право на земельну ділянку площею 0,1911 га, кадастровий номер: 1210100000:03:247:0051.
Також у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/6464/20 за позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , правонаступником якої є ОСОБА_14 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , про визнання права власності на незавершене будівництво - квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 , кожна з яких становить 1/6 частину будинку.
Враховуючи доводи касаційної скарги, баланс прав та інтересів сторін спору, слід визнати, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності порушення прав позивачів.
З урахуванням обставин цієї справи, висновки судів не можуть бути визнані такими, що суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які заявники посилалися у касаційній скарзі.
Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли достатньо обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 
2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 
2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   Н. Ю. Сакара    	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович