ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2023 року	Львів	Справа № 460/17276/21 пров. № А/857/16412/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З., 
при секретарі судового засідання:                     Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі №460/17276/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий суддя першої інстанції – Дудар О.М., час ухвалення - 17.54 год., місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного тексту – 11.10.2022),-
П О С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі з 24 квітня 2019 року по 28 вересня 2021року за 605 робочих днів у розмірі 5256406,25грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення суду від 18.04.2019 в частині поновлення позивача на посаді виконано відповідачем лише 28.09.2021. Відтак, існують правові підстави для стягнення за час затримки виконання рішення суду середнього заробітку із застосуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 1453173 гривні 70 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2886 гривень 77 коп.
Ухвалою Рівненького окружного адміністративного суду від 11.10.2022 р. виправлено арифметичні помилки, допущені в резолютивній частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі №460/17276/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, таким чином:
- викласти абзац другий у такій редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 1455575 (один мільйон чотириста п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 64 коп»;
- викласти абзац четвертий у такій редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3143(три тисячі сто сорок три) гривні 00 коп».
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та підлягає скасуванню в цій частині у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.
Апелянт вказує на те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Вивченням матеріалів особової справи ОСОБА_1 та інших документів, наявних у Департаменті кадрової роботи та державної служби, встановлено, що позивач звернувся із заявою від 26.12.2019 за № 270879-19 про виконання рішення Окружного адміністративного суду від 18.04.2019 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019.
ОСОБА_1 надано відповідь, що Офісом Генерального прокурора вказані судові рішення оскаржено в касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.09.2019) відкрито провадження. Враховуючи викладене, його поновлення буде вирішуватися за результатами судового розгляду справи відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та «І Іро прокуратуру».
Після звернення позивача в 2019 році ОСОБА_1 з заявами про виконання вказаних рішень не звертався.
В подальшому, на виконання вищезазначених судових рішень наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 № 1401ц ОСОБА_1 поновлено на посаді з 24.10.2014 та наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 № 1401ц скасовано надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, встановлену відповідно до пункту 2 Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» з 28.09.2021., про що повідомленого позивачу листом Офіса Генерального прокурора від 30.09.2021 № 07/1/1-2377 вих-21, який повернуто у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.
ОСОБА_1 07.10.2021 подав заяву про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.
Крім того, згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач 12.12.2014 отримав у Раді адвокатів Рівненської області свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 233, дію якого зупинено лише 27.12.2019 на підставі заяви адвоката. Про даний факт позивач не повідомляв Офіс Генерального прокурора.
Згідно з статтею 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частині першій статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є несумісною з діяльністю адвоката. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» до осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відносяться посадові та службові особи органів прокуратури.
Таким чиним, як Закон України «Про прокуратуру» так і Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю.
З огляду на викладене, порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.
Також зазначає, що присудження сплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав в цей час (пункт 32 Постанови Пленуму Верховного Сулу України віл 06.11.1992 № 9, зі змінами).
З огляду на викладене, порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.
Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2019 у справі № 826/18250/14 за період з 24.04.2019 (наступний день після отримання Офісом Генерального прокурора рішення суду) по 28.09.2021 у розмірі 1 455 575,64 грн (2401,94 грн х 606 робочих днів) зазначає наступне.
Апелянт зазначає, що судом в оскаржуваному рішенні неправильно визначено день, яким завершується строк затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, а саме судом зазначено, що «судом встановлено, що затримка виконання рішення Окружного адміністративного міста Києва від 18.04.2019 у справі № 826/18250/14 в частині поновлення позивача на посаді за період з 24.04.2019 (наступний день після отримання рішення Офісом Генерального прокурора, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін) по 28.09.2021 становить 606 робочих днів», однак, ураховуючи, що наказ Генерального прокурора від 28.09.2021 № 1401ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України виданий 28.09.2021, і саме з цієї дати він перебуває у трудових відносинах (з оплатою праці) з Офісом Генерального прокурора, а отже останній день строку затримки виконання рішення суду є 27.09.2021.
Апелянт вказує на те, що суд у оскаржуваному рішенні покликається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі №826/18250/14 (справа щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), зазначаючи, що «таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено посадовий оклад ОСОБА_1 , з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу позивача, на рівні 2401,94 грн. Ця обставина в силу вищенаведеної норми не підлягає доказуванню».
Однак у справі №826/18250/14 вирішували питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з дати ухвалення рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а тому розраховували середній заробіток з урахуванням пункту 10 Порядку № 100, в той час як у даній справі №460/17276/21 розглядається питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, а тому здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів є безпідставним, оскільки у даному випадку сума стягнення розраховується відповідно до вимог пункту 2 розділу II Порядку № 100 і лише з урахуванням вимог чинного законодавства, які діяли на дату розгляду даної справи (частина третя статті З КАС України).
Також апелянт вказує на те, що суди у справі № 826/18250/14 вирішували питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з дати ухвалення рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а тому розраховували середній заробіток з урахуванням пункту 10 Порядку № 100, в той час як у даній справі № 460/17276/21 розглядається питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, а тому здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів є безпідставним, оскільки у даному випадку сума стягнення розраховується відповідно до вимог пункту 2 розділу II Порядку № 100 і лише з урахуванням вимог чинного законодавства, які діяли на дату розгляду даної справи (частина третя статті З КАС України).
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали и нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено та з матеріалів справи слідує, що Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2491-ц державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 на підставі ст.15 Закону України «Про прокуратуру» та п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.
Вважаючи зазначений наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.20-29) позов ОСОБА_1 задоволено повністю, зокрема: визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2491-ц про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.
Копію зазначеного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва відповідач отримав 23 квітня 2019 року.
Ця обставина визнається сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року залишено без змін (а.а.с.30-39).
У зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою (вх.№270979-19 від 26.12.2019) щодо виконання вказаного рішення та виплати коштів за час вимушеного прогулу.
На зазначене звернення Офіс Генерального прокурора листом від 27.01.2020 №06-464-20 повідомив позивача про відмову у поновленні на посаді, оскільки триває судовий розгляд у Верховному Суді, та про відсутність підстав для виплати коштів за час вимушеного прогулу (а.с.77).
Постановою Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.40-58) рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі змінені в мотивувальній частині, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовані з направленням в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині залишені без змін.
Наказом Генерального прокурора від 18 вересня 2021 року №1401ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року (а.с.76).
Підстава зазначеного наказу: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2019, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019, постанова Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №826/18250/14.
Позивач вважає, що невиконання відповідачем у період з 24 квітня 2019 року по 28вересня 2021 року рішення суду в добровільному порядку свідчить про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, а позивач був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, тому підлягає стягненню середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведеної норми, суд переглядає справу в межах доводів і вимог апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог.
Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.
Отже, після прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 у відповідача, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.
Доказів негайного поновлення позивача на посаді відповідачем не надано.
Відповідач зазначає, що невиконання вказаного рішення зумовлене тим, що позивач не подавав до Офісу Генерального прокурора заяви про виконання рішення чи інших виконавчих документів.
З приводу вказаних доводів відповідача суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню, яке жодним чином не може залежати від будь-яких обставин, крім непереборних.
Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.
Стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
З урахуванням наведеного вірним є висновок суду першої інстанції про те, що покликання відповідача на ненадходження заяви від позивача чи інших виконавчих документів щодо поновлення його на посаді, як на підставу невиконання рішення, є необґрунтованими.
Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 червня 2020 року у справі №816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі №816/1791/17.
Доводи апелянта про те, що у разі добровільного невиконання рішення суду про поновлення на посаді таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», є невірними, оскільки згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в такій затримці.
Враховуючи викладене, відповідач не довів належними та допустимими доказами неможливість виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14, починаючи з 24 квітня 2019 року (наступний день після отримання рішення Офісом Генерального прокурора, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін).
Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яку належить стягнути з відповідача, суд зазначає таке.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).
За приписами 5 Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).
Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Суд зазначає, що до 12.12.2020 пункт 10 Порядку №100 передбачав, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
12 грудня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100» (далі - Постанова №1213), якою пункт 10 Порядку №100 виключено.
Як встановлено в ході судового розгляду, що знайшло своє відображення у рішенні Окружного адміністративного міста Києва від 15 січня 2021 року у справі №826/18250/14 (а.а.с.59-68) та у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021року у справі №826/18250/14 (а.а.с.69-75), відповідно до довідок Генеральної прокуратури України від 13.08.2019 №18-570зп, від 15.09.20202 №21-11-7зп та розрахункових листів позивача за 2014 рік, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 17290,77грн із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 823,37грн.
Станом на час звільнення позивача розмір посадового окладу на посаді начальника Головного управління Генеральної прокуратури України, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», складав 3421,00грн.
З 01.12.2015 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» розмір посадового окладу за вищевказаною посадою збільшено до 4 519,00грн. У зв`язку з цим з 01.12.2015 по 06.09.2017 розмір середньоденного заробітку позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 1,32 (4519,00грн : 3421,00грн = 1,32) і становить 1 086,85грн (823,37грн. х 1,32 = 1086,85грн).
З 06.09.2017 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» розмір посадового окладу за вищевказаною посадою збільшено до 10000,00грн. У зв`язку з цим, з 06.09.2017 розмір середньоденного заробітку позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення в розмірі 2,21 (10000,00грн : 4519,00грн = 2,21) і становить 2401,94грн (1086,85грн х 2,21 = 2401,94грн).
Провадження у справі №826/18250/14 відкрито за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено посадовий оклад позивача, з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу позивача, на рівні 2401,94грн. Ця обставина в силу вищенаведеної норми не підлягає доказуванню.
Судом встановлено, що затримка виконання рішення Окружного адміністративного міста Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/18250/14 в частині поновлення позивача на посаді за період з 24 квітня 2019 року (наступний день після отримання рішення Офісом Генерального прокурора, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін) по 28 вересня 2021 року становить 606робочих днів: з 24.04.2019 по 30.04.2019 4 дні (квітень 2019) + 21 день (травень 2019) + 18 днів (червень 2019) + 23 дні (липень 2019) + 21 день (серпень 2019) + 21 день (вересень 2019) + 22 дні (жовтень 2019) + 21 день ( листопад 2019) + 21 день (грудень 2019) + 21 день (січень 2020) + 20 днів (лютий 2020) + 21 день (березень 2020) +21 (квітень 2020) + 19 днів (травень 2020) + 20 днів (червень 2020) + 23 дні (липень 2020) + 20 днів (серпень 2020) +22 дні (вересень 2020) + 21 день (жовтень 2020) + 21 день (листопад 2020) + 22 дні (грудень 2020) + 19 днів (січень 2021) +20 днів (лютий 2021) + 22 дні (березень 2021) + 22 дні (квітень 2021) + 18 днів (травень 2021) + 20 днів (червень 2021) + 22 дні (липень 2021) + 21 день (серпень 2021) + 19 днів (вересень 2021).
Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 1455575,64грн (2401,94грн х 606). 
Судом першої інстанції також вірно зазначено, що оскільки доказів проходження позивачем атестації суду не надано, тому підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу позивача, з якого належить обраховувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2020 року по 28 вересня 2021року, відсутні.
Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для виплати позивачу середньої заробітної плати за час невиконання рішення суду з тих підстав, що рішення суду оскаржувалось, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивної, тобто волевиявлення особи, зокрема подання нею заяви, то апеляційний  суд вважає такі необґрунтованими з огляду на наступне.
Як уже зазначалось  вище, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Тобто, за змістом положень  вказаної статті, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду.
З урахуванням наведених вище обставин  справи щодо невиконання відповідачем протягом тривалого часу постанови Окружного адміністративного суду від 18.04.2019 р. у справі №826/18250/14 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Крім цього, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 р. у справі № 1340/4393/18 зазначив наступне: «Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника».
Щодо покликання апелянта на ту обставину, що як Закон України «Про прокуратуру», так і Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, ураховуючи, що предметом даного спору є стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі №460/17276/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький	
Повне судове рішення складено 17.02.2023