П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/7594/22	

Головуючий І інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,     
за участю секретаря - Голобородько Д.В., представника позивача (апелянта) - адвоката Губської Х.Ю., представника відповідача - Грімової Г.М. та представника 3-ї особи - Хрипко М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі в режимі відео-конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 07.09.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України та третьої особи - Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, - 
В С Т А Н О В И В:
27.05.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до НПУ та третьої особи - Одеського Державного Університету ВС, в якому просив суд:
- визнати противоправним та скасувати наказ НПУ від 11.03.2022р. №362 о/с про звільнення його (старшого лейтенанта поліції) зі служби в поліції з 15.03.2022р. відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; 
- поновити його на службі в НПУ на посаді «фахівця групи організації служби» Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ з 16.03.2022р.; 
- стягнути з НПУ на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 16.03.2022р. по день поновлення на службі. 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач (НПУ) 11.03.2022р. своїм наказом №362 о/с необґрунтовано звільнив його зі служби в поліції «за власним бажанням» на підставі 1-го рапорту від 09.03.2022р., не врахувавши його 2-й рапорт від 11.03.2022р. про відкликання попереднього рапорту, чим порушив його права та процедуру звільнення. 
Представники відповідача та 3-ї особи, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви та пояснення, в яких позовні вимоги категорично не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року (ухваленим        в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 19.09.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
28.09.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
01.11.2022р. та 02.11.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшли письмові відзиви НПУ та Одеського державного університету внутрішніх справ на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у яких представники сторін категорично заперечували проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та мотивовано просили оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.01.2023р.
В судовому засіданні в режимі відео-конференції представник позивача (апелянта) підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.
Представники відповідача та 3-ї особи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу категорично не визнали та мотивовано наполягали на залишенні її без задоволення, а рішення суду  1-ї інстанції - без змін.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у    ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, а також виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач ст.лейтенант поліції ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з листопада 2015р. проходив службу в органах НПУ.
04.07.2017р. ОСОБА_1 , на підставі наказу НПУ №493о/с, було звільнено з посади «слідчого» СВ Березівського РВП ГУ НП в Одеській області та відряджено, із залишенням на службі в поліції, до Одеського державного університету ВС
06.07.2017р. позивач - старший лейтенант поліції ОСОБА_1 (0041170), на підставі наказу ОДУВС №151о/с, був призначений «фахівцем групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС із залишенням на службі в поліції з 04.07.2017р.
09.03.2022р. ОСОБА_1 власноручно написав та подав на ім`я голови НПУ рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (т.б. за власним бажанням) з 15.03.2022р.
При цьому, у вказаному рапорті позивач додатково зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії він відмовляється.
У той же день, т.б. 09.03.2022р., позивач власноручно написав та подав на ім`я ректора ОДУВС аналогічний рапорт про звільнення його з посади «фахівця групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС у зв`язку із звільненням зі служби в НПУ «за власним бажанням» з 15.03.2022р.
11.03.2022р. наказом НПУ №362о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , на підставі його рапорту від 09.03.2022р. та листа і довідки ОДУВС від 10.03.2022р., звільнено зі служби в поліції згідно з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 15.03.2022р.
15.03.2022р. ректор ОДУВС, на підставі вищевказаного наказу НПУ №362о/с від 11.03.2022р. та рапорту позивача від 09.03.2022р., своїм наказом №70о/с, також звільнив позивача з посади «фахівця групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС з 15.03.2022р.
Не погоджуючись із правомірністю наказу НПУ №362о/с, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та винесеного відповідачем спірного наказу №362о/с від 11.03.2022р.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості     у виборі професії та роду трудової діяльності. 
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Так, правові засади організації та діяльності НПУ, статус поліцейських і порядок проходження служби в НПУ безпосередньо визначає Закон України «Про національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.
Як передбачено ч.1 ст.1 цього Закону, НП України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав та свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Положеннями ч.1 ст.3 Закону №580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими у відповідності до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону №580-VІІІ, «поліцейським» є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.ч.1-2 ст.59 Закону № 580-VIII).
У відповідності до ч.ч.3-4 цієї ж статті, рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. 
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Як чітко передбачено приписами п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, «поліцейський» звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, «за власним бажанням».
А ч.ч.2,3 ст.77 цього ж Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
За змістом ст.60 Закону №580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
У свою чергу, п.4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено те, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції та не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.
Враховуючи, що НПУ входить до структури МВС України, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами МВС України.
Так, як загально відомо, Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».
З огляду на викладене, спеціальним актом законодавства, нормами якого безпосередньо врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення - є Положення №114.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.10.2019р. у справі №804/4997/17.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у постановах від 30.09.2020р. у справі №826/16621/17 та від 24.01.2019р. у справі №817/981/17, приписи Положення №114 в частині звільнення «за власним бажанням» не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.
Згідно з п.10 Положення №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними, а також особистими правами та свободами, виконують усі обов`язки громадян, що передбачені Конституцією України та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки та відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Відповідно до п.24 Положення №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Підпунктом «ж» п.64 Положення №114 закріплено, що особи середнього, старшого та вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) «за власним бажанням» при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п.68 Положення №114).
Загальними ж нормами, зокрема, ч.ч.1 та 2 ст.38 КЗпП України, передбачено те, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи «за власним бажанням» зумовлена неможливістю продовжувати роботу, серед іншого: переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість, вступ до навчального закладу, неможливість проживання у місцевості, підтверджена медичним висновком, вагітність, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю, догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи, вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин, власник або ж уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і   не вимагає розірвання трудового договору, власник або ж уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Судова колегія звертає увагу на те, що у постановах від 12.08.2019р. у справі №810/3376/16, від 20.12.2019р. у справі №826/375/17 та від 15.02.2021р. у справі №160/3607/19 Верховний Суд, розтлумачивши застосування п.68 Положення №114, наголосив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, серед іншого, виконання останнім обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Разом з тим, у межах передбаченого п.68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення «сторони трудового договору» вправі домовитися про звільнення «у більш короткий строк».
Такою «домовленістю», зокрема, слід вважати зазначення у рапорті «конкретної дати», з якої працівник органу внутрішніх справ має бажання звільнитися зі служби до закінчення строку, передбаченого у п.68 Положення №114, та «згоду» уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Особливістю розглянутого правового регулювання є те, що за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, але якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони «домовилися» про звільнення «у більш короткий строк», особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Але, при цьому, одночасно слід зазначити про те, що про таке відкликання «суб`єкт призначення» має достовірно знати, т.б. повинен бути своєчасно та належним чином повідомлений працівником, який раптово вирішив змінити своє бажання звільнитися із зазначенням об`єктивних причин.
Отже, враховуючи вищевикладене, працівник органів внутрішніх справ, який виявив бажання звільнитися, фактично може бути звільнений до закінчення визначеного законодавством тримісячного строку, т.б. в інший, більш короткий строк «за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення».
Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже вказувалося вище, ст.лейтенант поліції ОСОБА_1 , на підставі наказу НПУ №493о/с, був відряджений (із залишенням на службі в поліції) до Одеського державного університету ВС та наказом №151о/с від 06.07.2017р. був призначений «фахівцем групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС. Т.б. робоче місце позивача фактично знаходилося в м.Херсоні.  
Далі, як загально відомо, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, з 24.02.2022р., у зв`язку зі вторгненням Російської Федерації на територію України, було введено «воєнний стан», після чого, у зв`язку з окупацією м.Херсона, позивач та інші працівники Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ у лютому 2022р. були «евакуйовані» до м.Одеси та Одеської області.
Потім, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, 09.03.2022р. ОСОБА_1 , знаходячись в м.Одесі, користуючись своїм правом та маючи намір звільнитися, власноручно написав на ім`я голови Національної поліції України рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», т.б. «за власним бажанням», з 15.03.2022р. (т.1 а.с.108).
При цьому, у вказаному рапорті від 09.03.2022р. позивач, з метою прискорити процес свого звільнення, самостійно додатково зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії він добровільно відмовляється. 
Слід зазначити, що даний рапорт ОСОБА_1 написав на ім`я голови Національної поліції України 09.03.2022р., але фактично подав його до НПУ через Одеський державний університет ВС, де він безпосередньо проходив службу у відрядженні, про що свідчить відповідна резолюція ректора ОДУВС від 09.03.2022р., який, в свою чергу, не заперечував проти задоволення цього рапорту позивача та клопотав перед НПУ по суті даного рапорту.   
Крім того, як встановлено по справі, позивач, в той же день, т.б. 09.03.2022р., також власноручно написав та подав на ім`я ректора ОДУВС аналогічний рапорт, але вже про звільнення його з посади «фахівця групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС у зв`язку із звільненням зі служби в НПУ «за власним бажанням» з 15.03.2022р. (т.1 а.с.107). При чому, необхідно вказати, що і на цьому рапорті позивача міститься відповідна резолюція ректора ОДУВС від 09.03.2022р. про клопотання по суті рапорту.   
Таким чином, зі змісту вказаних вище 2-х власноручних рапортів позивача, поданих ним 09.03.2022р. на ім`я голови НПУ та ректора ОДУВС, чітко видно, що ОСОБА_2 добровільно висловив бажання бути звільненим як зі служби в НПУ, так і займаної посади, саме «за власним бажанням» та фактично наполягав на своєму звільненні «у найкоротший термін» та конкретно визначений ним самим строк - з 15.03.2022р.
Будь-яких відомостей та належних і достовірних доказів про те, що на позивача при поданні вказаних вище рапортів від 09.03.2022р. з боку посадових осіб НПУ чи ОДУВС чинився який-небудь тиск в матеріалах справи не має та в судовому засіданні суду 2-ї інстанції не встановлено.
Далі, як встановлено судом 2-ї інстанції з матеріалів справи, 11.03.2022р. наказом НПУ №362о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , на підставі його власноручного рапорту від 09.03.2022р., а також листа (вих.№692) і довідки ОДУВС (вих.№691) від 10.03.2022р. про стаж служби, було звільнено зі служби в поліції згідно з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 15.03.2022р. (т.1 а.с.106,112,113).
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що в даному випадку, сторони, а саме позивач ОСОБА_1 та відповідач – НПУ (як суб`єкт призначення), фактично дійшли «взаємної домовленості» (згоди) щодо підстав, скороченого строку та конкретної дати звільнення зі служби, визначеної самим позивачем. 
При цьому, одночасно слід звернути увагу й на той факт, що Одеський державний університет ВС (3-я особа по справі), де позивач безпосередньо проходив службу у відрядженні, теж не заперечував проти звільнення ОСОБА_1 «за власним бажанням» та також надав свою «згоду», т.б. фактично підтримав його бажання звільнитися у визначену ним у рапортах від 09.03.2022р. дату, що підтверджується відповідними резолюціями ректора ОДУВС на 2-х рапортах від 09.03.2022р. та листом вих.№692 від 10.03.2022р. на ім`я голови НПУ.  
Разом з тим, в подальшому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 11.03.2022р., т.б. у день ухвалення НПУ наказу №362о/с про звільнення, написав ще 2 інших (протилежних) рапорти, в яких вже просив не розглядати раніше подані ним рапорти про звільнення від 09.03.2022р. - «у зв`язку зі зміною обставин». Але, які саме «обставини у нього змінилися» та які саме «підстави» раптово вплинули на зміну його бажання звільнитися зі служби, позивач (або його представник) ні у своїх рапортах, ні в позовній заяві, ні в судових засіданнях, конкретно не зазначив. 
Так, як видно з матеріалів справи, один таких рапортів від 11.03.2022р. був поданий позивачем («нарочно») на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ, який був зареєстрований Відділом документального забезпечення ОДУВС - 11.03.2022р. за вх.№Р-2 (т.1 а.с.11), на який, в свою чергу, ректором ОДУВС в той же день (т.б. 11.03.2022р.), була надана письмова відповідь вих.№Р-2 від 11.03.2022р. (т.1 а.с.84) та повідомлено ОСОБА_1 про фактичну реалізацію його попереднього рапорту від 09.03.2022р. та про наявність вже винесеного НПУ наказу №362о\с від 11.03.2022р. про його звільнення, а також останньому було запропоновано для вирішення піднятого ним питання напряму звернутися до НПУ, як уповноваженого органу, який безпосередньо вирішує питання звільнення, призначення або поновлення на службі в поліції.    
Другий же, аналогічний рапорт від 11.03.2022р. був поданий позивачем на ім`я голови Національної поліції України засобами поштового зв`язку («Укрпоштою» і «Новою поштою») та на офіційні електронні адреси НПУ (т.1 а.с.12).
Однак, як достовірно встановлено з матеріалів справи, відзиву на позов та пояснень представника відповідача, а також відомостей «сервісів відстеження» поштових відправлень ПАТ «Укрпошта» та «Нова пошта», вказані вище рапорти позивача від 11.03.2022р. фактично були вручені уповноваженому працівнику НПУ – 31.03.2022р. (Укрпошта) та 11.04.2022р. (Нова пошта) відповідно, і в подальшому, у зв`язку з фактичною реалізацію наказу НПУ №362о/с від 11.03.2022р. та ОДУВС №70о/с від 15.03.2022р., були залишені без розгляду. Докази ж про реальну доставку рапорту від 11.03.2022р. на електронну пошту НПУ (яка, як загально відомо, в той період  піддавалася «кібер-атакам» агресора) або вчасне (т.б. до 15.03.2022р.) отримання його уповноваженою особою НПУ в матеріалах справи взагалі відсутні. 
При цьому, варто звернути увагу й на те, що з іншими рапортами, в т.ч. і про поновлення на службі в поліції, позивач, не зважаючи на факт не отримання ним «позитивних» відповідей на свій 2-й рапорт від 11.03.2022р., до цього часу ні в НПУ, ні в ОДУВС не звертався, т.б. навіть не намагався якось вирішити питання свого повернення (поновлення) на службу в позасудовому порядку, що, в свою чергу, на думку суду, фактично свідчить про відсутність взагалі бажання (інтересу) далі проходити службу в органах поліції.  
Як передбачено п.2 розділу І «Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції» (затв. наказом МВС України 23.11.2016р. №1235), усі рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.
Відповідно до розділу ІІ Порядку №1235, підставою для видання наказів по особовому складу є, зокрема, такі зміни в службовій діяльності, як звільнення зі служби в поліції.
Як вбачається зі змісту п.п.2,3 розділу ІІІ цього ж Порядку, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, керівником або ж працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу. 
Зокрема, перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з «Переліком документів з питань проходження служби» (затв. наказом МВС України від 23.11.2016р. №1235).
Одним із документів з питань проходження служби відповідно до Переліку - є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.
При цьому, також варто звернути увагу й на те, що Закон №580-VIII конкретно не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення «за власним бажанням», як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення. 
Таким чином, з огляду на те, що між позивачем та керівництвом Національної поліції України фактично було досягнуто «згоди» щодо конкретної дати, з якої ОСОБА_1 бажав добровільно звільнитися зі служби, а саме з 15.03.2022 року, про що останній зазначив у своєму рапорті від 09.03.2022 року, який, в свою чергу, був погоджений керівництвом ОДУВС 10.03.2022 року та реалізований 11.03.2022 року наказом НПУ №362 о/с, а тому, відповідно, посилання позивача на протиправність або передчасність оскаржуваного наказу №362 о/с від 11.03.2022р. є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. 
Одночасно, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає за необхідне зазначити, що у випадку виявлення бажання бути звільненим та подання відповідного рапорту «без дати бажаного звільнення» дійсно підлягали б застосуванню приписи п.68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (затв. Постановою КМУ від 29.07.1991р. №114), а відтак і похідні можливості співробітника, який виявив бажання бути звільненим, відкликати свій рапорт про звільнення, оскільки в такому випадку між співробітником та керівництвом не було досягнуто згоди щодо дати звільнення.
Однак, за обставин даного спору добровільно поданий позивачем 09.03.2022 року 1-й рапорт про звільнення «за власним бажанням» з 15.03.2022р. фактично вже був реалізований 11.03.2022р. наказом НПУ №362 о/с, а тому поданий ним після цього наказу про звільнення 2-й рапорт від 11.03.2022р. вже не міг та навіть не повинен був братися до уваги керівництвом Національної поліції України, яке, до того ж, як встановлено по справі, фактично отримало його по пошті лише тільки в 30 числах березня 2022р. Крім того, також очевидно й те, що факт раптового подання рапорту про відкликання попереднього рапорту (без зазначення будь-яких причин) не може слугувати належним аргументом проти вже винесеного і діючого наказу, оскільки видання наказу про звільнення на підставі подання особою відповідного рапорту про звільнення за власним бажанням у найкоротший термін не суперечить жодній правовій нормі та не утворює необґрунтованості цього акту індивідуальної дії. 
До того ж, не зайвим буде звернути увагу й на те, що чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини, взагалі не передбачено обов`язку керівництва НПУ скасовувати свої власні і чинні накази, після ухвалення яких, співробітник, без зазначення об`єктивних причин, раптово змінив своє бажання бути звільненим, якщо, зокрема, сторони перед цим раніше дійшли взаємної згоди про конкретну дату такого звільнення. 
Таким чином, факт видачи уповноваженим органом, на підставі власноручного рапорту працівника поліції про звільнення у конкретну дату, наказу про його звільнення зі служби «за власним бажанням» до закінчення передбаченого п.68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірним і обгрунтованим. 
Аналогічну правову позицію з цього спірного питання було висловлено і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 05.02.2020р. по справі №819/744/16. 
Крім того, також варто звернути увагу й на те, що, в даному випадку, спірний наказ Національної поліції України від 11.03.2022р. №362о/с на момент свого ухвалення (т.б. станом на 11.03.2022р.) повністю відповідав (і відповідає зараз) усім ознакам правомірного рішення і судами обох інстанцій, в свою чергу, не встановлено будь-яких підстав для визнання його протиправним та скасування. 
Наведені ж позивачем доводи щодо неправомірності вказаного наказу №362о/с не можуть бути прийняті  судом до уваги та відхиляються, як безпідставні і необґрунтовані.
Також, не зайвим буде нагадати й про те, що наказом МВС від 09.11.2016р. №1179 було затверджено «Правила етичної поведінки поліцейських», які, в свою чергу, вимагають від кожного співробітника поліції суворо та неухильно дотримуватись Конституції України, законів України, виконання вимог статутів, нормативних актів Міністерства внутрішніх справ України, т.б. працівник поліції має бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності. 
Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний наказ Національної поліції України від 11.03.2022р. №362 о/с про звільнення зі служби в поліції ст. лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 15 березня 2022 року відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (т.б. за власним бажанням) був прийнятий відповідачем правомірно, т.б. в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим, заявлені позивачем позовні вимоги щодо його скасування задоволенню не підлягають. 
Таким чином, оскільки судами обох інстанцій за результатами розгляду даної справи встановлено, що позивача 11.03.2022р. було правомірно звільнено зі служби в поліції «за власним бажанням», тому, відповідно, відсутні і будь-які законні підстави для задоволення його інших «похідних» позовних вимог, пов`язаних із поновленням його на службі в Національній поліції України та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Що ж стосується іншого наказу ректора ОДУВС від 15.03.2022р. №70о/с, про звільнення ОСОБА_1 з посади «фахівця групи організації служби» Херсонського факультету ОДУВС з 15.03.2022р. (яку має право займати лише особа у статусі «поліцейського»), то останній, на думку суду, яка збігається з позицією представників відповідача та 3-ї особи, також був винесений правомірно, т.б. на підставі вже чинного наказу НПУ №362о/с від 11.03.2022р. про звільнення позивача зі служби в поліції та 1-го рапорту позивача від 09.03.2022р. про його звільнення з посади у зв`язку зі звільненням з органів НПУ «за власним бажанням». 
Іншого наказу, як пояснив представник 3-ї особи, а саме - про задоволення 2-го рапорту позивача від 11.03.2022р., ОДУВС,  в зв`язку з наявністю вже ухваленого (не скасованого) наказу НПУ №362о/с від 11.03.2022р. та фактичною реалізацією 1-го рапорту від 09.03.2022р., в даному випадку, фактично прийняти не міг, оскільки таке рішення напряму залежить від рішення, прийнятого НПУ, як «суб`єкта призначення». 
До того ж, судова колегія звертає увагу й на те, і це є головне, що вказаний вище наказ ректора ОДУВС від 15.03.2022р. №70о/с, який, в свою чергу, фактично є «похідним» та тісно взаємопов`язаний зі спірним наказом НПУ №362о/с від 11.03.2022р., позивачем до цього часу у будь-який спосіб, в т.ч. і до суду та і у цій справі, взагалі не оскаржено. 
При цьому, одночасно необхідно зазначити й про те, що на думку судової колегії, позивачем, окрім іншого, без достатніх поважних обставин також було й пропущено встановлений законом місячний строк звернення до суду із п/вимогами щодо скасування наказу НПУ №362о/с про звільнення, оскільки, як встановлено по справі, про наявність даного наказу №362о/с від 11.03.2022р. позивач фактично дізнався 16.03.2022р. при отриманні копії наказу ОДУВС №70о/с від 15.03.2022р. (т.1 а.с.81), а до суду із даним позовом звернувся тільки 27.05.2022р. (т.б. більше ніж через 2 місяці), що, в свою чергу, взагалі є самостійною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду.    
Необхідно також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А згідно із ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, і було відповідним чином реалізовано представниками відповідача та 3-ї особи при розгляді даної справи в судах обох інстанцій.
Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції суттєвих порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі позивача доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки не містять належних доказів, і ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального і процесуального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 06.02.2023р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова 

                                                                                                                    В.О. Скрипченко