Номер провадження: 22-ц/813/3630/23 
Справа № 520/5547/13-ц
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                    головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                         суддів:  Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
                            при секретарі:  Павлючук Ю.В., 
 
переглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пендей Віталія Віталійовича  в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року по цивільній справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», заінтересовані особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання у цивільній справі №520/5547/13 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
в с т а н о в и в:
 
09 серпня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», заінтересовані особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання у цивільній справі №520/5547, посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2013 року позовну заяву ПАТ «ДельтаБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 777 600, 67 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» у справі на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс».
Після отримання від ПАТ «Дельта Банк» кредитної справи було встановлено, що у матеріалах відсутні оригінали виконавчих листів №520/5547/13-ц, що підтверджується актом прийому-передачі оригіналів документів до договору №2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020.
З відповіді Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції  за вих. №6417/21538-33-21/20.4.1 від 11.06.2021 було надано наступну інформацію. Згідно даних АСВП встановлено, що у Малиновському ВДВС ГТУЮ в Одеській області (на теперішній час – Другий Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса)) з 25 лютого 2014 року по 17 березня 2016 року перебувало виконавче провадження №42355121 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2013 №520/5547/13-ц, про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів у розмірі 777 600,67 грн, яке завершено 17 березня 2016 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття рішення).
З 25 лютого 2014 року по 17 березня 2016 року перебувало виконавче провадження №42293314 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року №520/5547/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» коштів у сумі 3 441,00 грн.
Повторно вищезазначені виконавчі документи  на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не надходили.
З відповіді Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) (далі – Відділ) за вих. №30061 від 16.06.2021 серед іншого, встановлено, що виконавче провадження за виконавчим листом №520/5547/13-ц, виданим Київським районним судом м. Одеси від 09 вересня 2013 року, перебувало у період з 2014 року по 2016 рік на виконанні у Відділі.
Станом на теперішній час, Відділом не може бути надано інформацію відносно виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчі провадження за 2014 рік та журнал реєстрації вихідної кореспонденції було знищено відповідно до зазначених правил. Отже, органами державної виконавчої служби не було надано доказів направлення постанов разом із оригіналами виконавчих листів у відношенні ОСОБА_1 стягувачу.
У судове засідання учасники процесу не з`явились.
Представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 04 листопада 2021 року заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання у цивільній справі №520/5547/13 за позовною заявою ПАТ «ДельтаБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Суд видав дублікат виконавчого листа у справі №520/5547/13 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у сумі 777 600,67 грн щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та
поновив строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа №520/5547/13 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в сумі 777 600,67 грн щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі адвокат Пендей Віталій Віталійович в інтересах  боржника ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні заяви видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Пендей Віталія Віталійовича в інтересах боржника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Згідно зі статті 18 ЦПК України, в редакції чинної на час звернення стягувача до суду із заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.
Статтею433 ЦПК України передбачено, що, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.
Пунктом 17.4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України в редакції  від  07 січня 2018 року передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2013 року позовну заяву ПАТ «ДельтаБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 777 600, 67 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» у справі на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс».
Після отримання від ПАТ «Дельта Банк» кредитної справи було встановлено, що у матеріалах відсутні оригінали виконавчих листів №520/5547/13-ц, що підтверджується актом прийому-передачі оригіналів документів до договору №2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020.
З відповіді Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції  за вих. №6417/21538-33-21/20.4.1 від 11.06.2021 було надано наступну інформацію. Згідно даних АСВП встановлено, що у Малиновському ВДВС ГТУЮ в Одеській області (на теперішній час – Другий Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса)) з 25 лютого 2014 року по 17 березня 2016 року перебувало виконавче провадження №42355121 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2013 №520/5547/13-ц, про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів у розмірі 777 600,67 грн, яке завершено 17 березня 2016 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття рішення).
З 25 лютого 2014 року по 17 березня 2016 року перебувало виконавче провадження №42293314 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року №520/5547/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» коштів у сумі 3 441,00 грн.
Повторно вищезазначені виконавчі документи на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не надходили.
З відповіді Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) (далі – Відділ) за вих. №30061 від 16.06.2021 серед іншого, встановлено, що виконавче провадження за виконавчим листом №520/5547/13-ц, виданим Київським районним судом міста Одеси від 09 вересня 2013 року, перебувало у період з 2014 року по 2016 рік на виконанні у Відділі.
Станом на теперішній час, Відділом не може бути надано інформацію відносно виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчі провадження за 2014 рік та журнал реєстрації вихідної кореспонденції було знищено відповідно до зазначених правил. Отже, органами державної виконавчої служби не було надано доказів направлення постанов разом з оригіналами виконавчих листів.
Задовольняючи заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції правильно виходив, що заявником доведено, що виконавчі листи за №1512/5363/2012 втрачено під час передачі ПАТ «Дельта Банк» документів кредитної справи ТОВ «Консалт Солюшенс», рішення суду до цього часу не виконано.
Посилання адвоката Пендей Віталія Віталійовича в інтересах боржника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд безпідставно задовольнив заяву про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документа до виконання, не приймається до уваги, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених     цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно із положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи  інтересів  фізичних  осіб,  прав  та  інтересів  юридичних  осіб,  інтересів  держави. 
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
На теперішній час заборгованість перед кредитором не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При вирішенні справи за аналогічною заявою про заміну сторони виконавчого провадження, у постанові від 15 січня 2020 року у справі №520/4403/14 (провадження №61-19860св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач та боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична  особа, визначена виконавчим документом.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити,      щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачавати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі №2-1053/10 (провадження №61-18169св18) зроблено висновок, що «при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист».
У постанові від 13 березня 2019 року у справі №2-6725/10 (провадження №61-61-42795св18 виходив з того, що, «аналізуючи зміст пунктом 17.4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата. Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат». При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. Змінювати в дублікаті виконавчого документа учасників справи, загальну суму стягнення, навіть у разі часткового виконання рішення суду, не можна, це враховується під час подальшого виконавчого провадження».
Статтями 368, 369 ЦПК України, що був чинний на вирішення спору, передбачено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, видається один виконавчий лист, а у разі, якщо виконавчий лист було видано помилково, суд визнає його таким, що не підлягає виконанню.
Пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 04 листопада 2010 року №2677-VI, що набрав чинності з 08 березня 2011 року, в редакції чинної на час надання виконавчого листа, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи – протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
У пункті 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: виконання судових рішень – з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, – з наступного дня після його постановлення. 
Статтею 23 вказаного Закону визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 24 вказаного Закону, державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. 
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити  в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист    прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно даних АСВП у Малиновському ВДВС ГТУЮ в Одеській області (на теперішній час – Другий Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса)) з 25.02.2014 по 17.03.2016 перебувало виконавче провадження №42355121 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року №520/5547/13-ц, про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів у розмірі 777 600,67 грн, яке завершено 17 березня 2016 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника – юридичної особи, місце проживання, перебування боржника – фізичної особи, але оригінали виконавчих листів не були повернути Відділом державної виконавчої служби до Банку.
Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в заяві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги надані заявником документи у підтвердження заміни стягувача, що є законною підставою для заміни сторони у виконавчому провадженні, заявником доведено належним чином, що виконавчі документи були втрачені, що унеможливлює їх виконання та є правовою підставою видачі дубліката виконавчого листа. Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущений заявником з поважних причин, тому вказаний строк підлягає поновленню. 
Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, висловлений Верховним Судом у постанові від 12.02.2020 №1519/2-625/11 (провадження №61-45504св18) та у постанові від 24.02.2021 у справі №1519/2-3699/11 (провадження №61-13123св19).
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з  урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуальні питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах,-
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Пендей Віталія Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду  м. Одеси  від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік