ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 лютого 2023 року           справа №360/1480/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Блохіна А.А., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 1 липня 2022 року у справі № 360/1480/22 (головуючий І інстанції Качанок О.М., повний текст складений у м.Сєвєродонецьку Луганської області) за позовом Акермана Олега Матвійовича в інтересах   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                    В С Т А Н О В И В :

Акерман О.М. в інтересах   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – ГУПФУ в Луганській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточненого позову, просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо непоновлення виплати пенсії за віком як науковому працівнику;
- визнати протиправною бездіяльність щодо непоновлення виплати пенсії за віком;
- зобов`язати перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком, як науковому працівнику, з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником;
- зобов`язати перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником.
Ухвалою суду від 30 травня 2022 року у справі № 360/1193/22 після усунення недоліків прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, позовні вимоги роз`єднано у самостійні провадження, виділено у самостійне провадження вимоги про:
- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 року позов задоволено частково:  
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непоновлення позивачу нарахування та виплати пенсії за віком;
- зобов`язано відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії за віком з 7 жовтня 2009 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з компенсацією втрати частини доходів;
- у задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, неповне з`ясування обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначив, що в період з 14.06.2017 року по 21.10.2019 року позивач не мав чинного документу, що посвідчує особу громадянина України, оскільки судовими рішеннями у справах №№ 1240/2830/18, 360/1937/19 встановлено, що при зверненні 23.05.2018 року із заявою про поновлення пенсії з 07.10.2009 року надав копію паспорту для виїзду за кордон, у якого 14.06.2017 року закінчився термін дії; новий паспорт громадянина України видано 21.10.2019 року. Посилаючись на ст. 46 Закону № 1058, апелянт вважає, що  позов підлягає задоволенню з дати видачі паспорту – 21.10.2019 року. Також, вважає, що позивачем пропущено строк звернення цим позовом до суду. Крім того, Порядком № 22-1 не передбачено подання заяви про поновлення виплати пенсії представником позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Позивач ніколи не перебував на обліку ані в УПФУ в м. Сєвєродонецьку, ані в ГУПФУ в Луганській області, до припинення воєнного стану поновлення виплати пенсії позивачу неможливе, оскільки м.Сєвєродонецьк. в якому знаходиться паперова пенсійна справа позивача тимчасово захоплене. Позовні вимоги про компенсацію втрати частини доходів є передчасними, оскільки пенсію позивачу не нараховано та не виплачено.
Апеляційним судом витребувано у Луганського окружного адміністративного суду справу № 360/1480/22, однак листом від 13 грудня 2022 року суд першої інстанції повідомив про відсутність можливості надати справу в паперовому вигляді у зв`язку з тимчасовим захопленням міста Сєвєродонецьк, в якому знаходиться будівля суду. Також повідомлено, що всі документи у цій справі, що надійшли в паперовому вигляді або через офіційну електронну пошту суду скановано та експортовано в КП «Діловодство спеціалізованого суду».
Листом від 19.08.2022 року № 2097/0/2-22 Верховний Суд на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає.
За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).
Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).
Також, у вказаному листі Верховний Суд щодо інституту відновлення втраченого судового провадження в адміністративній справі у зв`язку з запровадженням ЄСІТС зазначив, що втрата судового провадження стосується справ, які були сформовані в паперовій формі.
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 року № 15-14040/18, від 13.09.2018 року № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему «Електронний суд» матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018 року. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.
Таким чином, наявність електронних копій матеріалів судової справи, паперовий примірник якої фактично втрачено, не є підставою для визнання судового провадження втраченим, а тому електронні матеріали судових справ, які сформовано в підсистемі «Електронний суд» у повному обсязі є достатніми для подальшого розгляду таких справ.
Отже, враховуючи зазначений лист Верховного Суду, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2019 року у справі № 1240/2830/18, залишеному без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення/перерахунок пенсії від 23 травня 2018 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 23 травня 2018 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікацій номер НОМЕР_1 , є громадянином України, паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 14.06.1997.
Відповідно до інформації від 14.11.2018 № 616471-522/5-2507, наданої Посольством України в Державі Ізраїль, позивач перебуває на постійному консульському обліку за паспортами України для виїзду за кордон, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що підтверджує громадянство України.
Згідно протоколу від 02.11.1992 № 12/169, ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком з 07.10.1992 безстроково.
Із матеріалів справи вбачається, що 23.05.2018 ОСОБА_1 звернулась через уповноваженого представника на підставі апостильованої довіреності від 22.03.2018 – ОСОБА_3 до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про призначення/перерахунок пенсії в якій просив перерахувати, поновити пенсію з 07.10.2009, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитини війни, здійснити запит недостатніх для поновлення виплати пенсії документів.
23 травня 2018 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивачів про перерахунок, поновлення виплати пенсії з 07.10.2009, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, разом з додатками, що підтверджується штампом відповідача на заявах 29.05.2018.
Листами № 9052/02-21 та № 9053/02-21 від 4 червня 2018 року відповідач повідомив представника позивачів, що представник за довіреністю не є законним представником. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не звернулися до спеціалістів відділу обслуговування громадян відповідно до вищезазначених нормативних документів, заява вважається не поданою відповідно до встановленого Порядку подання документів до органів Пенсійного фонду України.
Крім того, позивач звертався до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з такими вимогами:
- визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 05.04.2019 року № 4439/2018 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком як науковому працівнику;
- визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 05.04.2019 року № 4440/2018 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком;
- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком як науковому працівнику з 07.10.2009 року, з врахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до статей 27, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як не працюючому пенсіонеру, з надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківській рахунок;
- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, з врахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до статей 27, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як не працюючому пенсіонеру, з надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківській рахунок.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року у справі № 360/2321/19  у задоволенні позову відмовлено. Зазначене рішення позивачем не оскаржене, набрало законної сили 05.08.2019 року.
Вказаним рішенням встановлено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року у справі № 1240/2830/18 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області розглянуто заяву ОСОБА_1 від 23.05.2018 про поновлення виплати пенсії, за результатами якого прийнято рішення від 05 квітня 2019 року № 4440/2018 про відмову в поновленні пенсії.
При цьому, підставою для відмови у задоволенні позову у справі № 360/2321/19 слугувало те, що позивачем разом із заявою від 23.05.2018 про поновлення виплати пенсії відповідачу не наданий чинний документ, що посвідчує особу заявника, оскільки паспорт ОСОБА_1 для виїзду за кордон від 14.06.1997 № АС727800 був чинним до 14.06.2017.
Також, суд у справі № 360/2321/19 дійшов висновку, що в даному випадку позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду в м. Сєвєродонецьку Луганської області лише 29 травня 2018 року із заявою про поновлення пенсії від 23 травня 2018 року. Отже, саме з 29 травня 2018 року у відповідача виник обов`язок щодо поновлення раніше призначеної позивачу пенсії.
Також, судовим рішення у справі № 360/2321/19 встановлено наступні обставини.
Суд звертає увагу, що до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується переліком до заяви та встановлено судом під час вирішення адміністративної справи № 1240/2830/18, про що вказано у рішенні суду від 22 січня 2019 року.
З вищевикладених підстав суд відхиляє твердження відповідача, що позивач зобов`язаний звернутися до управління за поновленням пенсії особисто, надавши оригінал паспорта або іншого документа, що засвідчує особу його та вік.
Посилання відповідача на те, що заявник зобов`язаний подати будь-який документ про місце фактичного проживання в межах України, суд вважає безпідставними, оскільки системним аналізом пунктів 2.8 та 2.9 Порядку № 22-1 встановлено, що єдиним документом, який зобов`язаний подати заявник, що звертається за поновленням виплати пенсії, є документ, що посвідчує його особу. Тільки у разі, якщо за поновленням виплати пенсії звертається особа, яка одержувала пенсію від інших органів, така особа має надати документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.
Крім того, відповідач безпідставно вимагає від позивача підтвердження факту відсутності отримання пенсії в державі проживання, оскільки, як зазначено самим УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області в оскаржуваному рішенні, міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між державою Україною та державою Ізраїль відсутній. Відповідно, на державу за місцем проживання заявника не покладений обов`язок дотримання гарантій соціального захисту особи-пенсіонера замість країни, громадянином якої є ця особа. Крім того, суд вважає, що така вимога відповідача ґрунтується на хибному тлумаченні положень частини першої статті 8 Закону № 1058-IV.
Посилання відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого механізму призначення (перерахунку, поновлення) та виплати пенсії пенсіонерам, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, як на перешкоду у поновленні виплати пенсії, суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Так, Порядок № 22-1 є загальним для всіх випадків призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому відсутність спеціального порядку, що врегульовує питання пенсійного забезпечення осіб, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, обумовлює застосування загальної процедури, що визначена Порядком № 22-1.
При цьому, судом встановлено, що позивачем при зверненні із заявою про поновлення виплати пенсії не дотримано вимог пункту 2.9 Порядку № 22-1, що унеможливлює прийняття рішення на користь позивача.
Так, судом встановлено, що представником позивача разом із заявою позивача про поновлення виплати пенсії направлено копію паспорта позивача для виїзду за кордон від 14.06.1997  року № АС727800 з терміном дії до 14 червня 2017 року.
За п.1 «Перехідних положень» Закону № 5492-VI документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.
За пп. 2 п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.
Отже, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу, виключно протягом дії такого паспорта та втрачає чинність після закінчення строку його дії.
Оскільки паспорт позивача для виїзду за кордон від 14.06.1997 року № НОМЕР_2 був чинним до 14.06.2017 року, суд погоджується з твердженням відповідача, що позивачем не виконані вимоги пункту 2.9 Порядку № 22-1 та не надано документа, що засвідчує особу, яка звертається із заявою про поновлення виплати пенсії.
Згідно матеріалів даної справи № 360/1480/22, судом встановлено такі фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 оформлено новий паспорт громадянина України, для виїзду за кордон № НОМЕР_3 від 21.10.2019, який дійсний до 21.10.2029.
27 квітня 2021 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009, перерахунку розміру пенсії відповідно до чинного пенсійного законодавства України, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запити недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, пенсію виплачувати на банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».
Листом № 1216-02-8/9329 від 19.05.2021 року УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області повідомлено, що у разі неможливості заявником особисто звернутися до органів Пенсійного фонду України, повинен звернутися представник, що діє в інтересах заявника на підставі довіреності, особисто. До управління ні заявник, ні його представник особисто не звернулись, особи їх не були ідентифіковані, оскільки документи надійшли до управління поштою. Оскільки не було дотримано вимог діючого законодавства, а саме: до управління ні заявник, ні його представник відповідно до вимог Закону № 1058, Порядків № 22-1 та № 13-1 особисто не звертались, лист за вхідним номером 1786/8 від 06.05.2021 року було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Оригінал трудової книжки ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області для посвідчення не надавався. Додана до листа копія трудової книжки не завірена. Також не надані оригінали документів, хоча б представника (паспорт тощо). Таким чином, для прийняття відповідного рішення управлінням на підставі Закону України № 1058 щодо поновлення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 та пункту 4.3. Порядку № 22-1 необхідно особисто звернутись до відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку та подати заяву про поновлення пенсії та необхідні документа відповідно до Порядку № 22-1 та Положення № 13-1 (з наданням оригіналів документів).
17 січня 2022 року представник позивача звернувся до ГУПФУ в Луганській області із заявою, в якій просив прийняти та надіслати на адресу представника саме рішення згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 27.04.2021 року.
Листом № 521-218/Ф-02/8-1200/22 від 31.01.2021 року ГУПФУ в Луганській області повідомило, що оскільки не було дотримано вимог діючого законодавства, а саме: заяви про поновлення виплати пенсії надійшли до управління поштою, особисто позивач не звертався, лист від 06.05.2021 було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Для прийняття саме рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України, оскільки іншого чинним законодавством не передбачено.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).
Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист розкрите у Законі України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
За ст. 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно статті 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно рішення № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
В пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно якої користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.
Таким чином, проживаючи в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Отже, позивач, як громадянин України, має право на виплату призначеної пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.
Щодо посилань відповідача на те, що позивачу необхідно звернутись особисто із заявою про поновлення виплати пенсії.
За п. 1.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може бути подана представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Таким чином, передбачена можливість подання заяв до пенсійного органу, як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Судом враховано правовий висновок в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 520/9721/16-а, від 12.03.2019 року у справі № 441/1239/17. 
Представник позивача звертався до відповідача на підставі нотаріально засвідченої довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується матеріалами даної справи, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача, що позивач зобов`язаний звернутися до управління за поновленням пенсії особисто.
Посилання відповідача на те, що заявник зобов`язаний подати будь-який документ про місце фактичного проживання в Україні, суд вважає безпідставними, оскільки системним аналізом пункту 2.8 Порядку 22-1, який регулює питання поновлення виплати пенсії, встановлено, що вказаних вимог для поновлення виплати пенсії положення вказаної норми не містять.
Крім того, з правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Судом враховано правову позицією Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 754/3047/17.
Таким чином, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.
Щодо посилань відповідача на те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є документом, що посвідчує особу.
За п. 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства надають також копію посвідки на постійне проживання.
Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення N 719-V).
Згідно п. 2 Положення № 719-V паспорт – це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.
За п. 3 Положення № 719-V паспорт оформляється особам, що проживають за кордоном і в установленому законодавством порядку набули громадянства України, - дипломатичними представництвами чи консульськими установами України за кордоном.
Згідно пп. «а», «б», пункту 1 статті 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492 документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України.
Отже, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Посилання відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого механізму призначення (перерахунку, поновлення) та виплати пенсії пенсіонерам, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, як на перешкоду у поновленні виплати пенсії, суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Порядок № 22-1 є загальним для всіх випадків призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому відсутність спеціального порядку, що врегульовує питання пенсійного забезпечення осіб, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, обумовлює застосування загальної процедури, що визначена Порядком № 22-1.
Суд зазначає, що за наявності у позивача права на отримання пенсії, це право не може бути нівельованим недосконалим законодавством.
Щодо доводів відповідача про відсутність пенсійної справи позивача в органах Пенсійного фонду України, суд зазначає, що позивачем надано необхідні документи для обчислення пенсії, а за необхідності відповідач має право відповідно до Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ № 28-2 від 22 грудня 2014 року, отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Судом враховано правову позицію в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 229/4165/17.
За ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75) демонструє, що перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, ЄСПЛ повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм: необхідно з`ясувати, чи можуть заявники скаржитися на втручання в це право і, якщо так, чи виправдане таке втручання (пункт 57).
ЄСПЛ виходить із того, що положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.
Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності.
Право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи, ЄСПЛ повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати:
Cправа «Міллер проти Австрії» (заява № 5849/72) - обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.
Справа «Гайгузус проти Австрії» (заява № 17371/90) - якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (пункт 39).
Справа «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (заяви №№ 65731/01 та 65900/01) - в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.
Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Юридична природа соціальних виплат, в тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права.
Отже, за певних умов є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань» у особи на отримання сум пенсії, які вчасно не були перераховані, оскільки останні можуть підпадати під дію статті 1 Першого протоколу, при умові наявного «чіткого і недвозначного» закону, який гарантує право на «правильне» нарахування пенсій у повному обсязі (наприклад, зі включення всіх складових з яких свого часу були сплачені внески на соціальне страхування) або право на «автоматичний» перерахунок пенсії.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 826/14837/16.
Крім того, право на отримання пенсії громадянами України, що проживають за її межами, неодноразово підтверджувалось рішеннями Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 229/4165/17, від 23 грудня 2020 року в справі № 414/460/17, від 25 лютого 2021 року в справі № 653/1981/17.
Щодо строку звернення до суду.
Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Статті 122, 123 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, регулюють питання строків звернення до адміністративного суду та наслідки пропущення таких строків.
Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 83, 84 постанови від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 дійшла такого висновку:
« статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)».
Отже, обмеження права на отримання належної позивачу пенсії певними строками є неправомірним.
З огляду на це, виплата йому пенсії має бути відновлена з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження виплати пенсії жодними строками.
Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 653/574/17.
Як встановлено судом, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон.
Тобто, спірним питанням у даній справі є непризначення пенсії, а саме поновлення її виплати, й обов`язок щодо такого поновлення виник після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непоновлення позивачу нарахування та виплати пенсії за віком; зобов`язано відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії за віком з 7 жовтня 2009 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щодо компенсації втрати частини доходів.
Згідно ст. 1 Закону України  «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі – Закон № 2050) підприємства,  установи  і  організації  всіх форм власності  та  господарювання  здійснюють  компенсацію  громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати,  у тому числі з  вини  власника  або  уповноваженого  ним органу (особи).
Компенсація  громадянам  втрати  частини доходів у зв`язку з порушенням  строків  їх  виплати  (далі  -  компенсація) провадиться  у  разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів,  нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами  у  цьому  Законі  слід  розуміти грошові доходи громадян,  які вони одержують на території України і які не  мають разового характеру:      пенсії;  соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону № 2050).
Згідно ст. 3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після  утримання  податків  і  обов`язкових  платежів)  на індекс  інфляції  в  період  невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться  у тому  ж  місяці,  у  якому  здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Отже, умовою для виплати громадянину компенсації, встановленою Законом № 2050 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від  21.02.2001 року  № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Тобто, за наявності умов, визначених Законом № 2050, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 522/5664/17, від 05.10.2018 року у справі № 162/787/16.
Апеляційний суд зазначає, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів.
Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи, що рішення суду у цій справі в частині поновлення виплати пенсії не виконане відповідачем, суми пенсії не нараховано, не виплачено.
Тобто,  пенсія позивачу ще не перерахована, жодних виплат не проводилось.
Оскільки рішення суду відповідачем не виконано, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування положень Закону № 2050, оскільки норми ст. 4 Закону № 2050 передбачають виплату компенсації  у тому  ж  місяці,  у  якому  здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 року у справі №140/1547/19, від 21 січня 2021 року у справі № 160/35/20; від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19, від 01.04.2021 року у справі № 120/45555/18-а.
Крім того, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 240/186/20.
Як слідує з матеріалів справи, позивач, представник позивача не зверталися із такою заявою про виплату суми пенсії з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходу. Тобто, судом встановлено, що позивачем не дотримано, визначеної Законом № 2050-III, умови щодо звернення до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації.
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про зобов`язання здійснювати виплату пенсії з компенсацією втрати частини доходів є передчасними.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії позивачу з компенсацією втрати частини доходу, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Отже, суд першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального права,  частково неправильно вирішив справу по суті вимог, внаслідок чого апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції – скасуванню в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії позивачу з компенсацією втрати частини доходу, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Щодо судових витрат.
За ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалою суду від 31 травня 2022 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.
З урахуванням часткового задоволення позову, апеляційний суд погоджує розподіл судових витрат суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.; стягнення з ГУПФУ в Луганській області на користь Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.
Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 1 липня 2022 року у справі № 360/1480/22 за позовом ОСОБА_3 в інтересах   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити виплату пенсії позивачу з компенсацією втрати частини доходу.
Прийняти нову постанову в цій частині про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Повний текст постанови складений 1 лютого 2023 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко
            Судді:                                                                           Е.Г. Казначеєв
                                                                                                  А.А. Блохін