ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24194/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 березня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувсядо суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
-     визнати протиправними дії Державная казначейська служба України про недоплату за затримку виплати судових рішень ОСОБА_1 
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві перерахувати ОСОБА_1 11 247,48 грн.  (одинадцять тисяч двісті сорок сім грн. 48 коп.) за затримку виплати судових рішень.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково:
Визнано протиправними дії Державної казначейська служба України, щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати.
Зобов`язано Державну казначейську службу України, перерахувати ОСОБА_1 11 247,48 грн. (одинадцять тисяч двісті сорок сім грн 48 коп) компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Зокрема, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, зокрема, за черговістю надходження таких рішень щодо видатків бюджету  в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Окрім того, відповідач вказує про неврахування судом першої інстанції того, що акти спеціального законодавства передбачають лише один вид компенсації за тривале невиконання рішення - 3% річних, яке здійснюється на підставі заяви стягувача, однак в межах спірних правовідносин позивачем така заява не подавалась. 
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково не дослідив питання відсутності в принципі підстав для виплати будь-якого іншого виду компенсації, адже це не передбачено ані актами спеціального законодавства, ані законами про Державний бюджет України.  
У прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі апелянта.
Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною другою  статті 311 КАС України  визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Так, в даному випадку, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин. 
З огляду на положення  статті 311 КАС України, враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий у порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, суд приходить до висновку про можливість її розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
06 січня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому представник позивача повністю підтримує рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
Зокрема, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про нарахування компенсації за порушення строків виплати і поклав останню у поштову скриньку, розташовану на паркані Казначейства, однак, номер реєстрації документа дізнатись не зміг, і, не отримавши відповіді, звернувся до суду. Представником позивача до відзива долучено копію вказаної заяви. 
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 були передані начальникові підрозділу примусового виконання рішень Головного Управління юстиції м. Києва заяви з документами на погашення заборгованості за рішеннях Деснянського районного суду м. Києва по справам: № 2а-225/12; № 2а-741/11; 2а-544/12   та 2а-759/10.
На ці заяви він отримав повідомлення від Управління державної виконавчої служби, що відповідно до пункту 13 Порядку, Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві згідно акту № 1 прийому-передачі за IV квартал 2014 року (перша черга) усі його документи передані до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві.
Не дочекавшись виконання судових рішень ОСОБА_1 написав заяву начальникові ГУ Державної казначейської служби в м. Києві з проханням дати інформацію про стан погашення заборгованості, яка здійснюється Казначейством для забезпечення виконання рішень суду.
У своєму листі Головне управління державної казначейської служби підтвердило, що 14.01.2015 року отримало від Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві пакет документів ОСОБА_1 згідно акту № 1 прийому-передачі за IV квартал 2014 року (перша черга) на загальну суму 9438 грн (дев`ять тисяч чотириста тридцять вісім грн.). Виконання цієї заборгованості буде виконано в порядку черговості за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою», тобто якщо будуть у бюджеті виділені відповідні гроші на ці виплати.
Мотивуючи відсутністю достатніх бюджетних коштів на виконання рішень судів Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві перерахувало гроші по рішеннях Деснянського районного суду по справі № 2а-255/2012 від 10.01.2012- 2955,00 грн тільки 30 січня 2019 p., по справі № 2а-741/11 від 10.05.2011 - 2646,00 грн. тільки 26 квітня 2019р., по справі № 2а-544/12 від 18.06.2012 та по справі № 2а-759/2010 від 04.10.2010 на загальну суму 3837 грн тільки 25 листопада 2019 року.
Вважаючи дії відповідача про недоплату за затримку виплати судових рішень протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом. 
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що відповідальним за виконання судового рішення, що гарантоване державною, є саме Державна казначейська служба України (Казначейство), яка відповідно до    постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Враховуючи положення    статті 5 Закону №4901-VІ, нарахування та виплата компенсації за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду має проводитися органами Державної казначейської служби України, а не безпосередньо боржником за рішенням суду.
На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість своєї відмови у виплаті позивачу компенсації частини доходу з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до  статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»  (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому  Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим  Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону  та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до  статті 129-1 Конституції України  суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному  законом  порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої  статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI  (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою  статті 3 Закону № 4901-VI  виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною другою, четвертою  статті 3 Закону № 4901-VI  обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені  Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили (тобто до 01 січня 2013 року), боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим  Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом.
Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI  постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440  затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.
Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.
Частиною першою  статті 5 Закону № 4901-VI  передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій  статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845  (далі - Порядок № 845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з пунктом 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів:
Казначейством, якщо боржником є державний орган;
державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до  пункту 3  розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Згідно з пунктом 51 Порядку № 845 у рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються:
назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав;
повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника;
дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу;
строк прострочення платежу;
реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання;
спосіб перерахування коштів стягувачу;
сума нарахованої компенсації.
Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.
З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку № 845, норм частини першої  статті 3 Закону № 4901-VI  слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
При цьому з приписів  статті 5 Закону № 4901-VI  слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.
Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій  статті 5 Закону № 4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим  Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.
Матеріалами справи підтверджується (та фактично не заперечується відповідачем), що ДКС України не виконала обов`язку, визначеного  статтею 3 Закону № 4901-VI  та не забезпечила своєчасне перерахування ОСОБА_1 коштів за виконавчими документами, що перебували на виконанні у відповідача.
Так, Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві перерахувало гроші по рішеннях Деснянського районного суду по справі № 2а-255/2012 від 10.01.2012- 2955,00 грн тільки 30 січня 2019 p., по справі № 2а-741/11 від 10.05.2011 - 2646,00 грн. тільки 26 квітня 2019р., по справі № 2а-544/12 від 18.06.2012 та по справі № 2а-759/2010 від 04.10.2010 на загальну суму 3837 грн тільки 25 листопада 2019 року.
Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (пункт 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004).
Отже, позивач, отримавши рішення місцевого суду про стягнення на його користь коштів та пред`явивши це рішення до органу казначейської служби, мав «законні сподівання» на його безперешкодне та швидке виконання.
Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» Консультативна рада Європейських суддів вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх ex-officio. Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 17.01.2006 по справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви № № 27370/03 і 30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.
Отже, відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ по справі «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Слід наголосити на тому, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок.
Європейським судом з прав людини (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року) визначено, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у держвласності чи які контролює держава, виконували відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Зокрема, забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №818/674/17 (адміністративне провадження № К/9901/23597/18, К/9901/23604/18).
Враховуючи вищезазначене, посилання Державної казначейської служби України на те, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються у порядку черговості надходження таких документів, на переконання суду, не можуть слугувати достатньою правовою підставою для порушення законодавчо встановленого строку виконання судового рішення та, як наслідок, порушення прав позивача.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами позивача про наявність у нього підстав відповідно до частини 1  статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»  для нарахування та виплати ОСОБА_1 відповідачем компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до Державної казначейської служби України до моменту виконання виконавчих документів № 2а-1835/09 від 19.10.2009 на суму 3 106 грн., № 2а-1326/10 від 13.10.2011 на суму 4 522 грн., № 2а-3003/09 від 30.06.2011 на суму 20 946 грн., № 2а-1973/11 від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., №    752/16075/14-ц від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., № 752/4355/15-а від 30.06.2015 на суму 4 872 грн.
В той же час, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Державної казначейської служби України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати та зобов`язання перерахувати ОСОБА_1 11247,48 грн. компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати, судом першої інстанції не було враховано наступне.
Так, задовольняючи позов, Окружний адміністративний позов вказав, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість своєї відмови у виплаті позивачу компенсації частини доходу з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Однак, колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять ані звернення ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України саме щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 відповідачем компенсації в розмірі трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати, ані відмови Державної казначейської служби України виплатити відповідну компенсації. 
При цьому як вже було вказано вище, приписами пункту 50 Порядку № 845 визначено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Таким чином, законодавством чітко передбачено, що виплаті компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів передує заява стягувача. 
Тобто, в межах спірних правовідносин, позивач мав звернутись до Державної казначейської служби України із заявою про виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за виконавчими документами № 2а-1835/09 від 19.10.2009 на суму 3 106 грн., № 2а-1326/10 від 13.10.2011 на суму 4 522 грн., № 2а-3003/09 від 30.06.2011 на суму 20 946 грн., № 2а-1973/11 від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., №    752/16075/14-ц від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., № 752/4355/15-а від 30.06.2015 на суму 4 872 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд не дослідив, що матеріали справи не місять доказів дотримання позивачем приписів пункту 50 Порядку № 845 в частині звернення до Казачейства із заявою про  виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів за судовими рішеннями. 
Відповідно, помилковими є і висновки суду першої інстанції про протиправність  дій Державної казначейської служби України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати, оскільки така відмова у межах спірних правовідносин відсутня, позаяк позивач не звертався до відповідача із заявою відповідно до пункту 50 Порядку № 845, доказів зворотнього матеріали справи не містять. 
Стосовно тверджень представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про нарахування компенсації за порушення строків виплати і поклав останню у поштову скриньку, розташовану на паркані Казначейства, однак, номер реєстрації документа дізнатись не зміг, і, не отримавши відповіді, звернувся до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, представником позивача до відзива долучено копію заяви ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про виплату компенсації, однак, така заява не містить ані вхідного реєстраційного номеру в державному органі, що дійсно підтверджувало б її направлення до відповідача та отримання ним, ані взагалі будь-яких інших доказів,що ця заява дійсно була направлена відповідачу та отримана ним. 
За відсутності вищевказаних доказів, підстави для врахування вищевказаної заяви як доказу звернення до відповідача з останньої в порядку пункту 50 Порядку № 845 відсутні. 
Принагідно, колегія суддів також звертає увагу про відсутність праових підстав для посилання на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в частині обов`язку відповідача виплати компенсації, яка вираховується шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу, оскільки вказаний Закон не поширює свою дію на спірні в цій справі правовідносини між позивачем та Казначейством. 
Відтак, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 безперечно має право на отримання від Державної казначейської служби України компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до Державної казначейської служби України до моменту виконання виконавчих документів № 2а-1835/09 від 19.10.2009 на суму 3 106 грн., № 2а-1326/10 від 13.10.2011 на суму 4 522 грн., № 2а-3003/09 від 30.06.2011 на суму 20 946 грн., № 2а-1973/11 від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., №    752/16075/14-ц від 01.12.2014 на суму 4 838 грн., № 752/4355/15-а від 30.06.2015 на суму 4 872 грн., однак, така компенсація має бути виплачена за наслідком звернення позивача до відповідача із відповідною заявою у встановленому законодавством порядку.
Оскільки в матеріалах справи належні докази звернення позивача як стягувача до Державної казначейської служби України із заявою про виплату відповідної компенсації з врахуванням приписів пункту 50 Порядку № 845 відсутні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати (оскільки наявність такої відмови не підтверджується матеріалами справи) та зобов`язання виплатити компенсацію втрати частини доходів неотриманої суми у зв`язку з порушенням строків виплати (оскільки остання має бути виплачена за наслідком заяви позивача). 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року - задовольнити. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            В.О. Аліменко, 

                                                                                                     Н.В. Безименна