Постанова         
Іменем України                           
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 758/6113/19
 
провадження № 61-425св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Бучанська районна державна адміністрація Київської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про стягнення аліментів на утримання дитини.
Позовну заяву мотивовано тим, що 22 липня 2014 року рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/7090/14-ц було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . 
Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував, що 29 березня 2019 року на виконання рішення іноземного суду (Німеччина) дитину було повернуто до постійного місця проживання 
в Україну, тому з 30 березня 2019 року дитина проживає разом з ним.
Зазначав, що самостійно утримує дитину, а відповідач проживає окремо та жодної матеріальної допомоги не надає, брати участь у матеріальному забезпеченні дитини відмовляється.
Вважав, що додаткові витрати на утримання дитини має нести також 
і відповідач, тому ОСОБА_2 має компенсувати половину додаткових витрат на утримання сина, а саме: на купівлю медикаментів, одягу, ліків, іграшок, оплату медичних оглядів, навчання тощо.
Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- стягнути щомісячно з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття; 
- стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 
221 770,00 грн.
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини, в якому просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про об`єднання справ в одне провадження задоволено. Об`єднано в одне провадження цивільну справу № 758/995/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини та цивільну справу № 758/6113/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с. 199-200, т. 1).
Протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва 
від 14 квітня 2021 року у зв`язку зі змінами в адміністративно-територіальному устрої залучено третьою особою Бучанську районну державну адміністрацію Київської області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року  у складі судді Гребенюка В. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його батьком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ). 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 
з 08 травня 2019 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                    у сумі 221 770,00 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дитина тривалий час проживала разом з позивачем, за місцем проживання забезпечено догляд та належні умови життя дитини, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками, дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі школи. Позивач ставить в пріоритет інтереси сина перед своїми, займається його вихованням та лікуванням, при цьому позивач самостійно забезпечує потреби дитини. Враховуючи визначення місця проживання дитини 
з позивачем, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на дитину та додаткових витрат у розмірі 221 770,00 грн.
Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва 
від 14 вересня 2022 року допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бучанська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Додаткове рішення мотивовано тим, що оскільки рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року не було допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України є підставою для ухвалення додаткового рішення у справі, а тому заява позивача про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню та допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів 
у межах суми платежу за один місяць.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня                         2022 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 221 770,00 грн та в частині розподілу судових витрат і ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 767,40 грн додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовлено.
В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва                          від 10 серпня 2022 року залишено без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Поновлено дію рішення Подільського районного суду міста Києва 
від 10 серпня 2022 року в не скасованій апеляційним судом частині.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що враховуючи в першу чергу якнайкращі інтереси дитини, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з батьком, а також те, що представниками органу опіки та піклування була заслухана думка дитини 
і така думка особисто дитиною підтверджена в судовому засіданні апеляційного суду, під час якої висловлено бажання самої дитини проживати разом з батьком, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову 
ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини з ним.
Також апеляційний суд вважав, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів є законним та обґрунтованим, оскільки дитина проживає з батьком, а відповідачка має фінансову спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 травня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.
Необхідність понесення витрат для проведення курсу лікування 
і особливостей розвитку дитини у розмірі 27 534,80 грн обґрунтована наявними у справі доказами і медичними документами, розмір цих витрат, на думку суду апеляційної інстанції, є розумним і справедливим. При цьому відповідачка є особою працездатною та фінансово спроможною взяти участь у відшкодуванні половини цих витрат у розмірі 13 767,40 грн.
Апеляційний суд вважав, що витрати позивача на поїздки та відпочинок на море та курорт «Буковель», придбання одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування та солодощів для дитини, у тому числі під час відпочинку дитини з батьком, та витрати на освітні послуги ТОВ «Заклад освіти «Астор»» 
з жовтня 2019 року - до березня 2021 року і навчання дитини з метою здобуття освіти в приватній школі не можна віднести до додаткових витрат в розумінні статті 185 СК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2023 року 
 ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу.
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не дотримано норм матеріального права, а саме вимог статей 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», та не враховано майнового стану дитини,її викрадення відповідачем з України, стану здоров`я дитини, його проблеми з мовленням, відсутність підготовки до школи для вступу у перший клас, 
а також не враховано думки дитини.
Суд апеляційної інстанції не врахував того, що дитині був необхідний відпочинок на морі, адже дитина не бачила моря, а навчання дитини 
у приватній школі пов`язане з розвитком дитини та її здібностей.
Вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 , не враховано його право на належний рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення,                            ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 26 жовтня 2022 року у справі 
№ 759/22898/20 (провадження № 61-7913св22) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 червня 2012 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів міста Києва 
з державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис за № 1220) між ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 зареєстовано шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дитина - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 3, т. 1).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року 
у справі № 758/7090/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 30 червня 2012 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис за № 1220) між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , розірвано. Неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишається проживати 
з матір`ю (а.с. 4, т. 1).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 15 травня 
2019 року ОСОБА_2 з 05 липня 2011 року зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_2 , (а.с. 8, т. 1).
Згідно з інформацією, наданою Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, м. Київ,) ОСОБА_2 тричі перетинала державний кордон України у період 
з 29 березня 2019 року до 10 липня 2019 року (а.с. 118, т. 1).
Відповідно до протоколу розпорядження про введення рішення в дію, складеного старшим судовим виконавцем, на виконання рішення місцевого суду міста Кельн від 28 листопада 2018 року дитину ОСОБА_3 було передано батьку 23 вересня 2019 року (а.с. 65-67, т. 1).
Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишено без змін рішення Подільського районного суду міста Києва 
від 03 вересня 2018 року у справі № 758/13198/16-ц, яким відмовлено 
ОСОБА_2 у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та задоволено вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з сином, визначено порядок участі батька 
у вихованні сина (а.с. 92-101, т. 1).
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 18 квітня 2019 року, складеного працівниками служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_2 , для малолітнього ОСОБА_3 , 2013 року народження, відсутнє окреме місце для сну, оскільки за цією адресою на момент обстеження проживають інші особи (а.с. 137, т. 1).
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , складеного 18 жовтня 2019 року працівниками служби 
у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1 умови для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створені хороші, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками. Дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі приватної школи (а.с. 175-180, т. 1).
Відповідно до висновку акта оцінки потреб сім`ї від 18 жовтня 2019 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має необхідні речі, сім`я, в якій мешкає дитина, забезпечує догляд та нормальні умови життя дитини. Батько самостійно (без допомоги матері) забезпечує потреби дитини (а.с. 180, т. 1).
Згідно з висновком про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації від 08 вересня 2020 року, орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації, яка є правонаступником Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 
за адресою: 
АДРЕСА_1 (а.с. 17-19, т. 2).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину 
(стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь 
у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного 
з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного 
з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, 
у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність 
у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Подібні висновки міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), 
від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження 
№ 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).
Встановлено, що син позивача та відповідача -  ОСОБА_3 , 
 ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово проходив медичні обстеження та лікування (а.с. 22-35, 60, 102, 104, 106-109, 203-209, т. 1; 
а.с. 8-12, 35-37, т. 2). 
Апеляційний суд, встановивши, що позивач поніс витрати для проведення курсу лікування дитини та витрати пов`язані з особливостями розвитку дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 27 534,81 грн, а відповідачка є особою працездатною та фінансово спроможною взяти участь у відшкодуванні половини цих витрат, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 половини вартості додаткових витрат на лікування та розвиток дитини 
у розмірі 13 767,40 грн.
Верховний Суд з урахуванням рівності та обов`язку обох батьків забезпечувати дітей погоджується з висновком апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину у загальному розмірі 13 767,40 грн, які підтверджуються належними та допустимими доказами.
Також апеляційний суд правильно зазначив, що витрати позивача на поїздки та відпочинок, придбання одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування та солодощів для дитини, у тому числі під час відпочинку дитини з батьком, та витрати на освітні послуги у ТОВ «Заклад освіти «Астор» 
з жовтня 2019 року - до березня 2021 року і навчання дитини з метою здобуття освіти в приватній школі, не є тими витратами, що викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України.
Вказані витрати є витратами на утримання дитини, тобто аліментами.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не встановив фактичних обставин справи, є безпідставними, оскільки рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалено на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники судового процесу посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. 
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 26 жовтня 
2022 року у справі № 759/22898/20 (провадження № 61-7913св22), на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справ щодо необхідності стягнення додаткових витрат, залежно від особистих, індивідуальних особливостей дитини. Судами встановлено, що у цій справі додаткові витрати на дитину встановлені з урахуванням її особливостей. 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у наведених як приклад постановах касаційного суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133                ЦПК України) 
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані 
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частинами четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої-шостої, дев`ятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною першою статті 26 цього Закону визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 
2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.
При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 141 цього Кодексу.
У цій справі позивач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляв.
Беручи до уваги те, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає висновку, викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду 
у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або 
з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи», Суд вважає, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 
від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 922/2869/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7520/20, від 13 грудня 2022 року у справі № 910/429/21.
У справі, що переглядається, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат, керуючись, в тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц), дійшов висновку не присуджувати відповідачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення.
Частиною третьою статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
10 лютого 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила, зокрема відшкодувати їй судові витрати, понесені нею у зв`язку з касаційним розглядом справи 
у розмірі 53 800,00 грн.
На підтвердження розміру судових витрат, понесених нею у зв`язку 
з касаційним розглядом справи, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє 
представник - адвокат Лизоцька В. В., надала:
- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 01 жовтня 2021 року, серія ЧН № 001093/1;
- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 03 лютого 2023 року, серія СВ № 1040678;
- додаткову угоду від 06 лютого 2023 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2021 року № 11/11-2021.
- акт надання послуг від 09 лютого 2023 року № 4 на суму послуг 
у розмірі 48 000,00 грн на професійну правничу допомогу під час розгляду справи № 758/6113/19 у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду;
У пункті 2 додаткової угоди від 06 лютого 2023 року № 1 сторони погодили, що розмір гонорару за здійснення представництва у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду у справі № 758/6113/19 
становить 53 800,00 грн.
Представником відповідача надано детальний опис виконаних робіт:
- надання правової оцінки підставам касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року - 5 год., ціна - 15 000,00 грн;
- здійснення правового аналізу правових позицій Верховного Суду на які посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі - 4 год., ціна - 12 000,00 грн, 
- розробка і погодження правової позиції з клієнтом у справі 
№ 758/6113/19 - 3 год., ціна - 9 000,00 грн;
- підготовка та направлення відзиву на касаційну скаргу у справі 
№ 758/6113/19 - 4 год., ціна - 12 000,00 грн
Всього: 48 000,00 грн.
Суд зазначає, що суди зобов`язані оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи 
з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З опису робіт (наданих послуг) адвоката вбачається, що надані 
ОСОБА_2 послуги полягають у тому, що адвокат здійснив аналіз судової практики та склав відзив на касаційну скаргу.
Складання відзиву на касаційну скаргу, надання правової оцінки підставам касаційного оскарження та здійснення правового аналізу правових позицій Верховного Суду, на які посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі, є послугами, що дублюються, складовими одного завдання, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті в повному обсязі.
За таких обставин, суд вважає розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн обґрунтованим і таким, що відповідає наведеним критеріям, які мають враховуватися судами при вирішенні розподілу цих витрат.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги за подання відзиву на касаційну скаргу, у розмірі 9 000,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець