ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1758/23 Справа № 202/11339/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

       судді-доповідача                                         Никифоряка Л.П.
       суддів                                                 Новікової Г.В., Гапонова А.В.
       за участі секретаря судового засідання         Піменової М.В.

       розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про захист права власності та витребування майна із чужого володіння; в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_6 , яка є правонаступником ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021року, головуючий у суді першої інстанції Бєльченко Л.А., –
       
В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2014року Прокурор Індустріального району м. Дніпра (прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра) - Прокурор, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради подав позов в якому виклав вимоги до  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  про визнання за територіальною громадою міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради права власності на квартиру АДРЕСА_1 – Спірне майно; та вимагав витребувати Спірне майно із володіння  ОСОБА_1 і усунути територіальній громаді міста Дніпра перешкоди в користуванні і розпорядженні Спірним майном.
В обґрунтування позову заявник посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру (обмінного) на житлове приміщення № 000701 від 06 червня 1995року знаходилась в користуванні ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя не скористалася своїм правом і не приватизувала житло. Та відсутні відомості з приводу того, що Спірне житло в інший спосіб вибуло із державного житлового фонду та власності територіальної громади. Водночас позивачем з`ясовано, що станом на 19 березня 2014року право власності на Спірне майно, на підставі Свідоцтва про право власності від 15 жовтня 1993 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було зареєстроване за ОСОБА_2 . В подальшому право власності на Спірне майно було відчужене на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2013року ОСОБА_3 , який в свою чергу 22 листопада 2013року за договором купівлі-продажу продав квартиру ОСОБА_5 , в якого за договором купівлі-продажу від 25 листопада 2013року право власності на квартиру перейшло до  ОСОБА_1 .
Існування вимог про витребування Спірного майна від набувача  ОСОБА_1  прокурор пов`язував із тим, що воно вибуло із володіння територіальної громади за підробленими документами, без відповідних правових підстав та поза волею власника право якого може бути захищено саме у належний спосіб, шляхом витребування майна від добросовісного набувача. 

В подальшому 02 квітня 2015року та 18 листопада 2016 року Прокурор уточнив позовні вимоги залучив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якості співвідповідачів і додатково вже до наявних позовних вимог, вимагав визнати недійсним Договір купівлі-продажу Спірного майна від 14 жовтня 2013року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /том І а.с.87-92, 185-189/.

В уточненому позові Прокурора від 11 січня 2017року вже йшлося про співвідповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже вказано як третіх особі які не заявляють самостійних вимог на предмет спору; та позивач окрім наявних вимог додатково вимагав визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження від 15 жовтня 1993року № 1-637 виданого на ім`я ОСОБА_8  /том І а.с.217-223/. 

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021року позов задоволено частково, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в іншій частині вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що в суді підтверджено, що єдиним наймачем квартири була ОСОБА_7 , яка не скористалась правом на приватизацію житла і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватизація спірного майна іншими особами не здійснювалась і свідоцтво про право власності на Спірне майно не видавалось, що виключає волю власника в особі територіальної громади на відчуження своєї власності і дає правові підстави для витребування такого майна від набувача ОСОБА_1 . 
Також, згідно висновків суду, не ефективним способом захисту прав власника є задоволення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договорів купівлі-продажу, в яких судом відмовлено.

З рішенням суду відповідач ОСОБА_6 , яка є правонаступником ОСОБА_1 не погодилась, в апеляційній скарзі остання та її представник висловили вимогу про скасування рішення та відмову в задоволенні позову. 
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду, суд не переконався у повноваженнях позивача, безпідставно приймав до розгляду збільшені позовні вимоги, які фактично становили новий позов та ніяк не відреагував на зловживання своїми процесуальними правами з боку інших учасників справи.
Як стверджувала заявник поза увагою суду залишились обставини щодо достовірності письмових документів на підставі яких відбувалось відчуження Спірного майна і суд не застосував строки позовної давності до частини позовних вимог, про що було заявлено відповідачем.
Також, доводи апеляційної скарги зводились до того, що позовні вимоги були звернені власником, який вимагав усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою до добросовісного набувача котрий, на думку заявника, не повинен відповідати за бездіяльність органів державної влади, та позбавлення права власності на придбану ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартиру на останнього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право мирно володіти своїм майном. 

У відзиві на апеляційну скаргу Прокурор заперечив вимоги  ОСОБА_6 , обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень процесуального законодавства і заявником не зазначено порушень, які би призвели до неправильного вирішення справи. Також позивач стверджував, що не заслуговують на увагу доводи  ОСОБА_6  про порушення її права в результаті витребування Спірного майна, оскільки остання не позбавлена можливості ставити перед відчужувачем питання щодо відшкодування спричиненої їй шкоди. 

       У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської міської ради також заперечила вимоги ОСОБА_6 . Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства. Також згідно пояснень заявника права добросовісного набувача спірного майна можуть бути захищені шляхом звернення з вимогами до відчужувача цього майна. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення Прокурора, за відсутності представника відповідача  ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , через переривання зв`язку, яка несе ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза приміщенням суду, також за відсутності представника Дніпровської міської ради, від якої надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу та за відсутності іншого відповідача та третіх осіб, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

       Згідно ордеру (обмінного) на житлове приміщення № 000701 від 06 червня 1995року ОСОБА_7 зайняла і використовувала квартиру АДРЕСА_1 , як місце свого проживання /том І а.с.10-11, 15/.

       За змістом довідки Управління житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/991 від 13 грудня 2013року приватизація квартири АДРЕСА_1 не проводилась /том І а.с.8/; таку ж інформацію про відсутність відомостей про приватизацію квартири АДРЕСА_1 станом на 09 грудня 2016року – надано Дніпровською міською радою в листі № 7/11-2510 від 27 грудня 2016року /том І а.с.224-227/.

       Водночас у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 1993року квартира АДРЕСА_1  належала на праві приватної власності ОСОБА_2 /том І а.с.25-26, том ІІ а.с.216/; котрий за Договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2013року продав квартиру ОСОБА_3 /том І а.с.23-24/; ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 21 листопада 2013року відчужив квартиру ОСОБА_4 /том ІІ а.с.219/; в свою чергу ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 22 листопада 2013року продав квартиру ОСОБА_5 /том ІІ а.с.218/.

        ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 листопада 2013року укладеного з  ОСОБА_5 /том І а.с.12-14/.        

       Перехід права власності на Спірне майно до ОСОБА_1 , і підстави для цього підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – далі Державний реєстр речових прав на нерухоме майно /том І а.с.14, 18-22; том ІІ а.с.221-226/.

       Висновок експерта № 04/06-32 містить відомості про те, що довідка КП «Дніпровське міжміське бюро приватизації» ДОР № 10175 від 06 жовтня 2013року видана на ім`я ОСОБА_2 містить ознаки підроблення /том І а.с.228-231/.

Також обставини щодо неправомірного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 з боку двох осіб та ОСОБА_2 були предметом кримінальної перевірки, та в ході досудового розслідування  ОСОБА_1 було залучено в якості потерпілої особи /том І копія постанови про залучення потерпілого а.с.53-55/.

       Згідно свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 серія І-КИ ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /том ІІІ а.с.69/; та спадкоємцем прав останнього є його донька ОСОБА_10 /том ІІІ а.с.70-82/.

       Задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок про те, що позовні вимоги і предмет спору пов`язані із правами та обов`язками Дніпровської міської ради, та Спірне майно вибуло із її власності без волі власника та єдиний спосіб захисту порушеного права витребування цього майна від добросовісного набувача. 

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

       У даній справі володіння ОСОБА_1 нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 , посвідчується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25 листопада 2013року і державною реєстрацією такого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак позивач наполягав на неправомірності такого права, це пов`язував із тим, що Спірне майно насправді належить Дніпровській міській раді право власності якої не припинялось і квартирою  ОСОБА_2 заволодів відповідно до підроблених документів без будь-яких правових підстав.

Позивач стверджував про наявність перешкод у здійсненні власником Дніпровською міською радою права користування та розпорядження своєю власністю, оскільки право власності на Спірне майно, на час вирішення спору, зареєстроване за ОСОБА_1 , який є фактичним володільцем нерухомого майна без законних підстав. 

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на Спірне майно, користування яким становить предмет спору.

В суді підтверджено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1  станом на 06 червня 1995року належало Дніпровській міській раді та квартира знаходилась в користуванні ОСОБА_7 , яка зайняла і використовувала квартиру згідно ордеру (обмінного) на житлове приміщення № 000701 від 06 червня 1995року сама без інших осіб, до смерті, та сторони не заперечували даних обставин. Та з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду в цій частині, такі висновки не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду. 

Водночас з наявних у суду матеріалів справи вбачається що право власності перейшло від Дніпровської міської ради до  ОСОБА_2 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 1993року, проте приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась, та інформація Управління житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/991 від 13 грудня 2013року і Дніпровської міської ради в листі № 7/11-2510 від 27 грудня 2016року, не спростована жодними доказами.

Ключові аргументи позивача, висунуті в позовній заяві також підтверджені висновком судової експертизи № 04/06-32 в іншій справі за якою довідка КП «Дніпровське міжміське бюро приватизації» ДОР № 10175 від 06 жовтня 2013року видана на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якої за ним оформлено право власності на Спірне майно, містить ознаки підроблення.

       Отож суд першої інстанції відреагував на аргументи заявниці стосовно достовірності та доказового значення Свідоцтва про право власності на житло, інформації органів місцевої влади щодо відсутності приватизації і висновку експертизи та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

Також обґрунтовано надав важливе значення тому аспекту, що було відсутнє рішення повноважного органу державної влади – Дніпровської міської ради спрямоване на відчуження Спірного майна, та держава як власник, в особі органів місцевої влади волю на відчуження цієї квартири не виявляла. 

Водночас узгоджуються із чинним законодавством висновки суду першої інстанції з приводу того, що визнання недійсним свідоцтва як документа, який видано для підтвердження права власності  ОСОБА_2 , не захистить інтерес власника, не породжує жодного права і позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту.

Отже щодо Дніпровської міської ради, в інтересах якого діяв прокурор безспірно підтверджені обставини про належність їй Спірного майна та спростована юридична презумція права власності  ОСОБА_2 на вказане майно.

Разом з тим, з наявних у суду матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 впродовж короткого періоду часу починаючи з 14 жовтня 2013року по 25 листопада 2013року, на підставі чотирьох договорів купівлі-продажу, змінювались власники, за останнім з яких ОСОБА_1 право власності було оформлено 25 листопада 2013року.        

За таких умов, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права іншої особи ОСОБА_1 на нерухоме майно власник, Дніпровська міська рада в інтересах якої діяв позивач, покладаючись на відомості зазначеного реєстру обґрунтовано стверджував про існування перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання Спірним майном.

За конкретних обставин цієї справи, вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу у спірних правовідносинах не є ефективними способами захисту інтересів та права позивача і не є необхідними для захисту права власності, Дніпровської міської ради в інтересах якої діяв прокурор.

Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку, та цей висновок усуває необхідність розгляду інших наведених відповідачем аргументів щодо строків позовної давності.

Судове рішення, у цій справі, за жодних обставин не може бути протиставлене правовідносинам у яких позивач не брав участі, воно фактично не буде стосуватися осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 які не були відповідачами, оскільки рішення не створює для цих осіб прямих правових наслідків і не спричиняє припинення їх права – не було жодних процесуальних перешкод для вирішення спору що виник.

Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права та розпорядження своїм майном, з огляду на доведену неправомірність володіння цим майном з боку  ОСОБА_2 , - передбачене у чинному законодавстві України.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отож можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача відповідно статті 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність.

У цьому аспекті, вирішуючи питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, ОСОБА_1 , який придбав майно за договором купівлі-продажу.

Заразом, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_1 знав або міг знати про недобросовісну поведінку продавця, чи набувача  ОСОБА_2 , з огляду на що є добросовісним набувачем.

Стаття 330 ЦК України зазначає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. 

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею – без прийняття ним відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі власника Дніпровської міської ради на передачу належної їй квартири у власність чи користування ОСОБА_1 , ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача. 

Тож Спірне майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для витребування такого майна. 

Та навіть у випадку витребування Спірного майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_1 заявити до ОСОБА_5 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу Спірного майна внаслідок повернення майна власникові.

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи дотримані всі три критерії, а отже порушення відсутнє. 

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Немає підстав вважати, що у первинного набувача  ОСОБА_2 , так і проміжних набувачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 , а надалі і в ОСОБА_1 , будуть існувати перешкоди реалізувати свої права у визначений законом спосіб.

Разом з тим, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
               
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення. 
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повне судове рішення складено 25 січня 2023року.        

Судді: